Kosztolányi Dezső

Sötét bújócska

(Részlet)

Az írásokat összegyűjtötte és a szöveget gondozta

Réz Pál

eKönyv Magyarország

eKönyv Magyarország

http://ekonyv.hu

ISBN: 978-963-317-194-3

Pillanatképek

Olyan fogai vannak, hogy minden, amit eszik, közéjük akad. Ha vacsorára hívják, csak egy részét fogyasztja el annak, amit szájába vesz, a másik - nem jelentéktelen - része a fogsorában marad. Vendégségek után otthon valóságos pótvacsorát piszkál ki fogazata réseiből. Ez eddig rendben volna. Csak az a felháborító, hogy ő ezeket a pótvacsorákat, melyeket illetéktelenül sikkasztott el, rendszerint el is költi, mégpedig kitűnő étvággyal.

Öreg, vidéki, nyugalmazott tanár. Sokáig készülődött a tengerre, de nem jutott el. Végre évek hosszú során addig rakosgatta félre nyugdíjfilléreit, míg egybe nem gyűlt az összeg.

Egy nyári reggelen harmadosztályú szakaszban ül feleségével. Felesége deres kontyot visel. Mindketten boldogok. Mosolyognak, beszélgetnek. Több napig csomagoltak erre az útra. Gondos leltár tünteti föl, mit hoztak szegényes, tiszta bőröndjeikben. A szükséges, különböző pénznemek, felesen elosztva pihennek ingük alatt, a keblükön, egy nyakukból lógó viaszkosvászon zacskóban, melyet hártyapapírral burkoltak be, hogy izzadtságuk se tehessen benne kárt.

Jön a kalauz, kéri a jegyfüzetüket. Lapozgatja, forgatja, előre-hátra, csóválja fejét. Megállapítja, hogy a füzet egyik szelvénye nem érvényes. Hiába minden magyarázat, nem enged.

– Büntetést kell fizetni - jelenti ki.

Erre a szóra: büntetés, az öreg tanár elpirul. Úgy, ahogy az öregemberek szoktak elpirulni, amikor igen indulatosak. A homloka lesz lángvörös. Megalázottan kotorja elő erszényét, leszúrja a büntetést. Egyébként csekélység ez, alig pár pengő.

Ettől kezdve mintha megváltozott volna. Komoran mered maga elé. Szégyene lassan emészti. Megbüntették őt, aki egy életet élt le becsületesen. Megbüntették, mint hajdan a rossz diákjait. Ha a kalauz azt mondja: ráfizetés, akkor nyilván csak bosszankodik. De azt mondta: büntetés. Úgy érzi, hogy büntetett előéletű. Vajon el lehet-e ezt viselni?

Egy szót se szól. Szeretne azonnal leszállni, hazafutni. Felesége, aki pontosan tudja, mi viharzik a lelkében, szintén hallgat. Csak a kezét, meg a kabátja szélét simogatja.

Amikor az ura órák múlva kimegy a folyosóra, idegesen követi. Attól tart - és nem oktalanul -, hogy szegény öngyilkosságot akar elkövetni, és kétségbeesésében még majd leugrik a robogó vonatról.

Egy paranoiás beteg ezt mondja az intézetben:

– Engem mindig kijátszottak. Gyermekkoromban szerettem a csirke nyakát. Ha szüleim néha-néha adtak, előzőleg minden alkalommal lehúzták a bőrét, csontig rágták, aztán a bőr meg a csont közötti részt - titokban - darált borjúhússal töltötték meg...

Mennyit sopánkodnak a mai gyermekek romlottságán. Hadd jegyezzek föl valami vigasztalót is.

Egy pesti négyéves leányka, este, minekelőtte elaludnék, így szól édesanyjához:

– Most majd imádkozom, hogy egészséges légy te, az apa, a bátyám, a néném, a dadám, mindenki az egész világon, senkinek se legyen semmi baja, de azért a doktor bácsik is meg tudjanak élni.

Angyali.

Pesti Hírlap, 1933. január 8.