Krúdy Gyula

Rákóczi harangja

(Részlet)

Történelmi elbeszélések

eKönyv Magyarország

eKönyv Magyarország

http://ekonyv.hu

ISBN: 978-963-317-205-6

Középkori éjjelen

Középkori éjjelen

Pillangós papucsok

A krakkói vásárról jövő szepességi kereskedők, akik vaspántos nagy szekereikkel a karácsony előtti zimankós időben is vígan utazgattak a zordon Kárpát hegyszorosaiban, hírt hoztak Krakkóból, a lengyel király udvarából.

– No, most csípd meg, Peter Hans! - kiáltotta Kornádi, a piros képű, fehér szakállú, zömök késmárki takács, amikor fürgén leugrott a láda tetejéről. - Addig huzakodtatok az adóval, amíg a jó Szaniszló királyt megharagítottátok. Nagy mesterség volt, de sikerült. A király visszaállítja a régi törvényt. Újesztendőre itt lesznek Szaniszló emberei a leányainkért!

Peter Hans csak a régi közmondásban létezett, és így egyelőre senki sem felelt a késmárki polgárok közül, akik a messze földről jött takács fogadására összegyülekeztek. Kornádi Kassára, Budára, de még Bécsbe is eljárt a vásznakkal. Bár szeretett néha nagyokat mondani, mégiscsak ő hozta meg a nagyvilági híreket Késmárkra.

A fürge, öreg emberke, aki macskabőr bekecsében és vidrasüvegében szinte az egész világot ellátta már vászonnal, a Krisztus takácsa néven volt ismeretes. A jókedvű takács találta ki ugyanis azt a legendát, hogy a gyermek Krisztus szepességi vászonból kapta az első ruhácskáját. Azért nem kellett neki több élete folyamán. A vászonvégekre ékes bibliai mondásokat ragasztott, és öregkorára már annyira beleélte magát a legendába, hogy szemhunyorítás nélkül híresztelte, hogy az összes mennybéli szenteket ő öltözteti.

– Miféle régi törvényre gondol Szaniszló? - kérdezte összehúzott szemmel Parka János, a sánta szenátor, aki a kisujjában hordta az összes törvényeket.

Krisztus takácsa nem felelt mindjárt, azzal volt elfoglalva, hogy a derekáról leoldozza a széles bőrövet, amelyben az arany- és ezüstpénzt hordta haza a messze vásárokról. Nagyot fújt, amikor végre leoldta az övet, és a feleségének nyújtotta.

– Hej, nem tréfadolog tíz kiló aranyat cipelni Krakkótól Késmárkig! - dörmögte odavetőleg. - De hát mit csináljon az ember, ha már ezt hozza magával a mestersége? Igazam van, Parka szenátor uram?

– A törvényről beszélj nekem! - felelt a szenátor szigorúan. - A vásznakhoz érthetsz te, de a törvényeket már csak bízd rám, Krisztus takácsa.

Kornádi tréfás mozdulatokkal dörzsölte a derekát, és hamisan hunyorított a szemével.

– Van olyan törvény a Szepességben, amit te nem ismersz? - kérdezte ravaszkodva.

– Nincs. Nincsen olyan tekervénye, rókalyuka a törvényeknek, amelyeken én már ne jártam volna.

– No, hát akkor ezt fejtsd meg! - kiáltott diadalmasan a takács. - Szaniszló királynak joga van elvenni a tizenhat legszebb hajadont a tizenhat zálogban levő város leányai közül, amíg az esztendei adót be nem fizetjük Krakkóban a királyi pénztárba. Akkor visszakaphatjuk az ott levő leányainkat, de mindjárt újat is kell adni értük cserébe. A következő esztendő adója biztosítékául. Van ilyen törvény, Parka szenátor?

A sánta ember, akinek nagy eszét és furfangosságát talán még külső országokban is ismerik, összeráncolta a homlokát. A bal szemét lehunyta, a jobbat tágra nyitotta, mintha valami messze fekvő pontra célozna. A körülötte álló késmárkiak visszafojtott lélegzettel lesték a szavát.

– Hát van ilyen törvény - morogta csendesen a jogtudós. - Azazhogy csak akkor van, ha a jó Szaniszló így akarja értelmezni. A törvény szerint a lengyel uralkodónak joga van zálogot venni a városok legértékesebb portékájára az adók biztosítására. Egy bolondos Ulászlónak jutott eszébe, ha jól emlékszem, harmadik volt e néven, hogy a Szepességben azokat a fiatalasszonyokat találta legértékesebbnek, akik az oltártól tértek vissza. A király vitézei lesben álltak az esküvő alatt a templom kapujánál, és Ulászló nevében aranyos pecsétet akasztottak az újdonsült menyecskék derekára. És kocsiba ültették a zálogot. Egy év múlva az adófizető bizottság Krakkóban meggyőződhetett a pecsétek érintetlenségéről.

– No, most csípd meg, Peter Hans! - kiáltott közbe a Krisztus takácsa. - Hát aztán haragba estetek a királlyal, ha valamelyik pecsét nem volt ép állapotban? Talán törődött a király a szepességiek haragjával?

– Csendesen azzal a kis ésszel - felelt a sánta szenátor, és szokatlanul hosszú mutatóujját felemelte. - A mi őseink se estek a fejük lágyára. Szépen lehúzták a befizetendő adóból a feltört pecsétek árát.

A polgárok, akik eközben nagy számmal összegyülekeztek, helyeslőleg bólintottak. Az öreg Gábriel Péter (a híres borovicskafőző családból) csendesen közbeszólt:

– Az én nagyanyám egész életében büszke volt arra, hogy udvari dáma volt a lengyel királynál. A ruháiról, a bálakról, a táncokról eleget hallottam tőle sihederkoromban. Csak éppen az aranypecsétet kellett hordania a derekán. Annak a pecsétnek az épségétől függött, hogy fizet-e adót abban az esztendőben Késmárk. Az öreg Ulászló király integette is eleget a legyeskedő vitézeket: “Ne bomoljatok, urak! A késmárki adóm bánja meg!” Az öreganyám úgy emlékezett, hogy volt egy város a Szepességben, amely sohasem fizetett adót: Podolin. Valami nagyon ravasz eszű főbírája volt Podolinnak. Szerencsésen válogatta meg a zálogba küldött menyecskéket...

Egyik-másik polgár nevetett, és a fejét rázogatta. Fabriczius, az esperes, kivörösödött arccal vetette közbe:

– És nem akasztották fel a lábánál fogva azt a pernahajdert?

Az öreg Gábriel Péter vállat vont.

– Nem hinném - dörmögte. - Egyszer jártam Podolinban, és a templom küszöbén megálltam a híres bíró sírköve fölött. Az van a vörös márványra vésve, hogy a város esze és jótevője volt.

– Az akasztófáravaló! - morgott az esperes, a polgárok pedig elgondolkozva széledtek el. Egyes homlokok elborultak, máshol a szemek huncutul mosolyogtak. “Hejnye, hejnye!” - mondogatták az öregemberek.

– Hisz már járni sem tud a vénségtől Szaniszló király! - kiáltott fel elkeseredve Savniczai Pál, a város fiatal nótáriusa, akinek háromkirályok napjára volt kitűzve az esküvője Budeusz Annával, s így elsősorban ő forgott veszedelemben, ha a régi törvényt csakugyan életbe lépteti a király.

A városban futótűzként terjedt el a nagy újság, amit Krisztus takácsa hozott Krakkóból. Egyébről sem beszéltek az emberek, mint az adófizetés körül beálló változásról, és pokolba kívánták Lubomirski herceget, a Lublón székelő szepesi grófot, aki a jó szíve folytán elszegényedvén, többé nem tudta pontosan befizetni Krakkónak a Szepesség helyett az adót.

Délután három lótól vont szánon megérkezett Lőcséről Cornidesz Mátyás, az ottani főbíró, és a saját fülével akarta hallani a takácstól a krakkói újságot.

– Hm - mormogta a szakállába a lőcsei főbíró -, majd meglássuk, kell-e Szaniszlónak a púpos Fáber Friderika! Mert, szerencsére, az ő esküvője lesz az első az új esztendőben.

– Lőcsének még ebben is szerencséje van! - irigykedett a sánta szenátor, aki délután ott borozgatott a takácsnál. - Hiába, Lőcsére mindig az asszonyok vigyáztak. Asszonyszoknya óvta meg a veszedelmektől. Már a “fehér asszony” óta...

– Nono - morgott Cornidesz Mátyás -, Késmárk se sokat vethet a lőcseiek szemére! Csak emlékezzünk vissza a Jávorka hadnagy esetére. Mikor leány nélkül maradt Késmárk. Mind utánaszökdöstek a nyalka kurucnak.

Ki tudja, meddig tartott volna a vitatkozás a két nemes férfiú között, ha ebben a percben zajgás és lárma nem támad Krisztus takácsának háza előtt.

– Mi az? - ugrott fel Parka János. - Veszett kutya jár a városban?

(Kutyaharapástól lett a szenátor úr nyomorék. Azóta mindig kutyát látott.)

– Ej! - felelte a boroskancsó mellől a lőcsei főbíró. - A késmárkiak örvendeznek, hogy ezentúl nem kell adót fizetni.

A Krisztus takácsa a boltozatos ablakhoz lépett, és a körmével levakarta az ólomkarikás üvegről a téli zúzmarát.

– Valóban, egy csomó polgár közeledik. Szenátor uramat keresik. Erre, erre! - kiáltotta a takács, és zörgetett az ablakon.

A tölgyfaajtó, amelyre az inges Jézuskát faragtatta a takács (célzás a vászonra), felnyílott, és Fabriczius esperessel az élen, egy csomó polgár lépett a szobába. A férfiak arca piros volt a hidegtől. A bajuszok, szakállak fehérek a zúzmarától. A macskabőr bundák közül, íme, Budeusz Anna sugár, szép alakja bontakozik ki, amint egyik kezével öreg édesanyja, másikkal pedig szomorú képű vőlegénye karjába kapaszkodik. Az öregasszony arcán sűrűn folydogálnak a könnyek, az Anna gömbölyű mellét is elfojtotta a zokogás.

– Azért jöttünk szenátor uramhoz, mint Késmárk eszéhez - kezdte az özvegy Budeuszné -, hogy megkérdezzük: el kell-e menni Annának Krakkóba?

A sánta jogtudós hunyorgatott a szemével.

– Elmenni, mondom, nem kellene, de ha a király parancsolja, elviszik.

– Hát azt én nem engedem! - felelt harciasan az özvegyasszony.

– Én kardot fogok a rablókra! - erősködött Savniczai Pál, a vőlegény.

– Bolondság, bolondság! - kiáltott a szenátor. - A királlyal akartok perlekedni? Szépen vagyunk. Hát bedugultak már a koponyák Késmárkon, hogy efféle szamárságokkal zavartok meg gondolkozásomban? Nem látjátok, hogy gondolkozom? - Pedig csak a boroskancsót láthatták az asztalon. - A királlyal szép dolog verekedni, hisz magam se vagyok annak elrontója. De itt már elhibáztátok a dolgot, ti késmárki anyák. Miért szültetek a városnak csupa békességkedvelő takácsot, szűcsöt, ötvös-polgárt? Miért nem csupa katonát? A takácsnak a lábában van az esze meg az ereje, amivel a szövőgépet hajtja...

– Ezt csípd meg, Peter Hans! - dörmögött a Krisztus takácsa. - Ér annyit a vászon, mint a dohos törvénykönyv.

– Csend legyen, mikor én beszélek! - kiáltott a sánta Parka, és hirtelen ravaszul elmosolyodott, mintha most jutott volna valami az eszébe. - Különben mit rontjátok itt a levegőt, vénasszonyok meg szakállas polgárok, akik az ördögnek sem kelletek, nemhogy Szaniszló királynak! A leányzót kérdezzük meg elsősorban. Fiacskám, Annuskám, keresztapád kérdi, hogy el akarsz-e menni Krakkóba egy esztendeig udvari dámának, szép selyemköntöst viselni, és az aranypecsétet hűséggel megőrizni?

Budeusz Anna eltakarta hamvas, pirosas arcát, és kék szemére lebocsátotta a fekete szempillákat, mint a fátyolt.

– Vigyázni fogok a pecsétre! - mondta szemérmesen.

– No, hát akkor menjetek haza! - szólt Parka szenátor.

– Anna, Anna! - kiáltott kétségbeesve a fiatal nótárius. - Hát elhagysz?! Ezt érdemeltem tőled? Mindjárt kitépem a hajad!

De ezt már özvegy Budeuszné sem tűrhette szótlanul.

– Jövendőbeli vőmuram! - kiáltott éles hangon. - A leányom még az enyém! Krakkóba fog menni, mert a törvény azt parancsolja. Tudom én a törvényt. Boldogult uram esküdt polgára volt Késmárknak.

A polgárok kitisztultak a szobából. Az urak ismét helyet foglaltak a borosasztal mellett.

Cornidesz Mátyás a Parka kupájához ütötte a magáét.

– Ne búsuljunk, szenátor uram. A szoknyák Késmárkon is szoknyák maradnak.

A sánta Parka tréfás szomorúsággal öblítette a torkát.

– Mit csináljanak a szegény szoknyák? A magyar királynak nem kellenek. Egészben véve nem kellünk neki. Hát oda megyünk, ahol egy másik királyt találunk. Ahol legalább pillangós papucsot húznak a leányaink lábára.