Mikszáth Kálmán

Urak és parasztok

(Részlet)

eKönyv Magyarország

eKönyv Magyarország

http://ekonyv.hu

ISBN:978-963-317-218-6

A tanácsur furfangja.

Természetesen a derék Apafi Mihály ő nagysága idejében történt az alábbi pörös eset is - mert nagyon bolond dolog. S a későbbi kor gyermeke minden bolondot bizonyos emberek kormányzása alá kommaszszál.

Volt pedig ezen időben két nagyon kemény regula a fejedelmi udvarnál, az egyiket az istentelen Teleki Mihály uram, a fejedelem minisztere hozta, a másikat az istenes fejedelemasszony, Bornemissza Anna.

Hogy azt mondja: «a ki a fejedelem iránti hűséget megszegi és a sereget háboruságos időben elhagyja, halállal bünhödjék».

Ez volt az egyik regula, a másik pedig ekképen szólott vala:

«A ki korhelykedik és dobzódik, egy havi fogságbüntetés érje».

Hogy melyik volt a Teleki uramé, és melyik a fejedelemasszonyé, azt - noha már hosszú idő folyt le azóta - még ma is könnyen kitalálhatja minden ember.

Hanem biz azt nem vették nagyon komolyan egyiket sem; de kivált a fejedelemasszonyét nem respektálták, mert ha respektálták volna, akkor a fogságban halt volna meg az utolsó erdélyi fejedelem is.

Hát még Gyulafehérváron mi történt?

Lakott ott egy fösvény tafota-kereskedő, névszerint Kartigám Gergely.

Kartigám Gergelynek volt egy legény fia, de ez korhelységre adta magát. Egy napon összeverekedett a korcsmában a székely vásárosokkal s azok annyira fejbe verték, hogy csak a másvilágon józanodott ki. No legalább kikerülte a fejedelemné paragrafusát.

Ezt aztán nagyon szivére vette a Kartigám család, s előbb az asszony, utána pedig Gergely úr is elhunyt, itt hagyva összeharácsolt aranyait, számszerint hetvenötezer darabot. Szép kerek összeg volt az abban a szük világban.

Kartigám Gergelynek nem lévén egyenes fiutódja, egy unokaöcscsére, Szél Pálra hagyta vagyonát, a ki egyszerü közkatona volt a fejedelmi gárdában a palotások közt.

Kartigám Gergely elhivatta a város biráit s a következő testamentumot diktálta nekik:

«Összes vagyonom legyen kedves unokaöcsémé, Szél Pálé, ha majd eléri a huszonötödik esztendőt, és ha megtartja parancsaimat, melyeket Mihály fiam szerencsétlen halálából okulva, eléje szabok. Még pedig először: «K e r ü l j e  a  s o k a d a l m a k a t», másodszor: «Ó v a k o d j é k  a z  e r ő s  i t a l o k t ó l».

«Ha netalán vétekbe esnék ezek ellen, a mik boldogult fiam halálát okozták, összes vagyonom legyen a gyulafehérvári barátoké».

Mihelyt az öreget bekaparták és a végrendelet köztudomásunak kiszivárgott, az első dolga volt a gyulafehérvári barátoknak, dévaj kedvű, mulatságos képü frátereket átöltöztetni duhaj uri kamaszoknak. A kik mindenütt nyomában járjanak Szél Pálnak és belekeverjék a végrendelet elleni életbe. Egészen szép hivatal volt az. Persze pénzt is kaptak hozzá a fráterek.

S azonfelül könnyü hivatal is volt, mert Szél Palkó egyházi segitség nélkül is megtette volna azt, hogy minden este becsip a jó rózsamályi boroktól s utczahosszat vig kurjongatással rontja vala a becsületes kolozsvári polgárok álmát.

Ámbátor sokat ért mégis, hogy a barátok ott voltak és pénzt kölcsönzének neki, ha az övé kifogyott.

Pénz pedig kellett, mert noha a végrendeletben nem volt megtiltva - mégis beleszeretett a szép szöszke Nadályinébe, a ki abban a nagy sárga házban lakott a főpiaczon.

Az volt akkor a legszebbik menyecske Kolozsvárott, nefelejts nyilott szemében, piros rózsák az arczán, fehér rózsák a vállán.

S az volt a szokása, hogy aranyokra váltogatta a rózsáit.

Azonfelül úgy le tudta bilincselni az embereket magához, hogy a jó Szél Palkó a hirhedt lippai csata napján - pedig ott is nyiltak ám piros rózsák - meg nem állhatta, hogy el ne szökjön s Kolozsvárig csak meg is álljon.

A lippai csata rosszúl sült el; az öreg Teleki Mihálynak még a sarkantyúja is ott maradt. Kár, hogy nem a feje maradt ott. Ámbár akkor az igaz, most meg sem írhatnám ezt a furcsa történetet...

Bosszús kedvében volt, a mint hazaért s mikor a rossz emberek besúgták (szinte kedvem volna találgatni, ki tehette), hogy Szél Pál vitéz megillant a seregtől, vasra verette a gyereket s becsukatta a legsötétebb tömlöczbe.

Harmadnapra összeült a biróság felette, hogy lefejeztesse. A gyulafehérvári barátok nyilván meghallották az örömhirt s türelmetlenkedve járulnak vala a fejedelem elé, hogy immár rendelje el a hetvenötezer arany kiadatását számukra.

– Miféle hetvenötezer aranyról beszélnek kigyelmetek?

– Hát van itt nagyságos uram egy Szél Pál nevű palotás katona, a kinek a megboldogult derék emlékű Kartigám Gergely tafota-kereskedő hetvenötezer aranyat deponált, de azon föltétel alatt, hogy az erős italoktól és a nagy sokadalmaktól őrizkedjék. A beste lélek korhely lett, nemhogy nem óvakodék az erős italoktól, de a vizet csupán mosdásra használta, most a lippai csata napján megszökött s a halál vár reá. Minthogy a megboldogult Kartigám Gergely ő kegyelme, isten nyugtassa meg ott, a hol van, azon esetre, ha nevezett unokaöcscse megszegné rendeléseit, ránk hagyta a hetvenötezer aranyat, alázatosan supplikálunk tehát Nagyságodnál...

A fejedelem közbevágott:

– Tegyék irásba kegyelmetek igy, ahogy nekem elmondták. Majd megbeszéljük Teleki Mihály urammal.

Ahogy ebéd táján Teleki Mihály uram szokás szerint udvarlás okából megérkezék a palotába, eléje megy a fejedelem.

– Miért vág kegyelmed olyan savanyu arczot?

– Mert pénzem nincs nagyságos uram. A magamét költöttem Lippánál. Most is a lányom aranymarháit voltam kénytelen zálogba vetni.

– Mért nem született kegyelmed fehérvári barátnak? - mondá nevetve a fejedelem.

– Van azoknak egerük, de nem pénzük.

– Most örököltek hetvenötezer aranyat valami embertől, a kit kegyed nyakaztatott le nekik.

– Én? Nem láttam én ma még egy kanálnyi embervért sem, nagyságos uram.

– Valami Szél Pál van szóban.

– Ahá, a palotás! Igaz biz ez, most itélnek fölötte, a Naláczy uram elnöklete alatt! De a hetvenötezer arany mi legyen? Tréfált velem nagyságod?

– Eszemben sem volt. Itt van az egész eset leirva, ebből legott okos lehet kegyelmed.

Okos is lett Teleki Mihály uram nyomban. Megmozdult benne a kálvinista lélek. Halántékáról verejték csöppek gyöngyöztek s köszvényes lábaival nagyot dobbantott a padlóra.

– Hetvenötezer aranyat a beste embereinek? Inkább gyomlálom ki enkezemmel minden hajam szálát!

Erre az emlékezetes nyilatkozatra fakadt ő kegyelme s azon melegében átüzent a tanácsnak, a hol Naláczy uram ült legfelül, hogy az itéletet meg ne hozzák, mig ő meg nem jelenik.

S ugyanekkor elszalasztá a fejedelem apródját, Kornis Pált, keresse meg a barátokat valahol; hozzák az ügyüket az itélőtanács elé.

– Mit akar tenni kegyelmed? - kérdi a fejedelem közönynyel.

– Azt, hogy a barátok semmit se kapjanak.

– Az lehetetlen! - mondá a fejedelem elhülve.

– Semmi se lehetetlen - folytatá a ravasz eszü miniszter - csak te szaladj utánuk fiam Kornis Pál. Itt legyen az egyik lábad!

– Végrendelet van - folytatta a fejedelem - s az irás irás.

– Az irást magyarázni lehet.

– De törvény is van s a törvény törvény, Teleki Mihály uram.

– A törvény irásból itél. Majd meglátja nagyságod, milyen szépen nem kapnak a barátok semmit.

Apafi Mihály a fejét rázta kétkedően.

– No azt szeretném hallani.

– Hát jöjjön el nagyságod a tanácsba.

– De már azt nem teszem, hallja kegyelmed, hogy én a kegyelmed istentelenségeit strázsáljam. Ha kegyelmed a Themis istenasszonyt összerugdossa, én meg nem állhatom, hogy közbe ne kiáltsak.

– Egy mukkot sem fog szólni nagyságod. Csak vegye fel szaporán azt a zöld mentét.

A fejedelem csakugyan rá hagyta magát venni s mikor a gyulafehérvári barátok megérkeztek, átment kardosan, zöldmentésen a palota tulsó végibe, ahol Naláczy uraimék reggel óta ültek törvényt.

A fejedelem félreült a zöld asztaltól a mennyezetes székre, maga Teleki Mihály uram azonban egyenesen Naláczy uram felé tartott. «Mozduljon félrébb egy kicsinyég» - mondá s legott belekönyökölt az elnöki székbe.

– Had jőjjön elő Szél Pál!

A palotás katonát bekisérték a drabantok vasra verve.

Zömök, alacsony homloku, de jó arczu legény volt. Búsan, bágyadtan állt ott, mint a ki tudja, hogy a halál vár reá. Kivált, hogy a szigoru Teleki is jelen van.

– Adja elő Sós Máthé uram a vádat.

Az «advocatus diaboli» elmondja, hogy Szél Pál Lippáról a csata napján megszökött s itt korhelykedett Kolozsvárott. Ennek pedig a büntetése pallos általi halál.

– Ugy van - mondá Teleki Mihály s a tanács többi tagjai is bólingattak. - Vétett a katona-regula ellen.

– S azonfelül is ugy ösmeretes - tette hozzá az advocatus diaboli - mint korhely, parázna-életü ember, a ki részegen csatangol az utczákon s közmegbotránkozására vagyon a tisztességes keresztény lelkeknek.

– Ez is fontos vád - véli Teleki Mihály uram - de nem csak azért, mivel fogsággal büntethető, de mert egy nagy örökséggel áll kapcsolatban, a mely némi módon összefügg ezen ügygyel. Amott állnak ni a gyulafehérvári becsületes barátok. Lépjenek közelebb. Adják elő kegyelmetek a mondanivalójukat.

A barátok bemutatták a testamentum hiteles kopiáját, s igy szólt a főemberük:

– Ha Szél Pált elitélik és halált szenved, a vagyon ugy is a miénk, ha ellenben el nem itélik halálra, akkor is miénk a vagyon, mert vétett a végrendelet ama második rendelése ellen: hogy az erős italoktól tartózkodjék. Tehát a vagyon mindenképen a miénk.

– Ugy van! mondák a tanácsurak. (Hanem Teleki a maga vizslaszemeivel észrevette, hogy kelletlenül).

– Nem úgy van! - kiáltott most fel Teleki s a kardjára ütött, hogy csönd legyen.

Pedig a nélkül is csönd lett volna, mert mindenki meghökkent a «nem úgy van»-ra. Maga a fejedelem is idegesen rágta a ritka szakálát. Az a csunya szokása volt, hogy mindig a szájában tartotta.

– A vagyon sehogy sem a kegyelmeteké, mert nekem uj világosság áradt a fejembe. Ez az ifjú a legpontosabban tartotta be nagybátyja végső intézkedését.

Minden arcz Teleki felé fordult, hogy talán megbolondult a nagyeszü miniszter.

– Hallgassanak uraim, hadd folytathassam. Ime mit parancsol a végrendelet? Azt, hogy óvakodjék a nagy sokadalmaktól. Éppen ezt tette ő, épen ezért áll a törvényben. Hiába rángatja kegyelmed a mentéjét, Apor uram, hiába vág furcsa képeket Toroczkay Miklós uram. Hát nem-e a legnagyobb sokadalom egy hadsereg, mely háborura áll készen?

– Az ám - dörmögi Apor István gúnyosan - ott csakugyan sokan voltak, de nem kegyelmetek, hanem ő kegyelmeik az ellenségek. Hüm! Mégis kegyelmetek kevesbedtek meg.

Teleki Mihály úgy tett, mintha nem hallaná a vágást, hanem folytatá nagy leleményességével a bámulat fölsziszenései közt.

– E szerint a vádlott bűne nem vehető oly szigorú mértékben, mint közönséges esetekben. Itt két kötelesség összeütközéséről van szó. Ha az egyiknek eleget akar tenni, okvetlenül meg kellett szegnie a másikat. Itt a törvény szigorát alkalmazni igaztalanság lenne.

– Igaz! Helyes! - hangzott a zöldasztal körül. Teleki sunyi tekintete diadalmasan villant meg a fejedelem felé:

– Most térjünk át a másik pontra, mely ez örökséggel áll kapcsolatban.

A barátok mosolyogva hallgatták, gondolván magukban: «Beszélhetsz, amit akarsz, száz tanunk van a részegeskedésre».

– Mit mond a végrendelet uraim? Azt, hogy az erős italoktól óvakodjék. S mit mondanak most a barátok a fejedelemhez irt instancziájukban? Azt, hogy korhely volt, folyton ivott és itt áll ni megírva szórul-szóra a vád, hogy «a vizet csak mosdásra használta». Igen, de már most azt kérdem, ki határozza azt meg, hogy melyik az erős, és melyik a gyönge ital. Én a magam részéről azt tartom, hogy a legerősebb ital, a mitől a fiatal ember annyira óvakodott, a víz.

– A víz? - kiálták csodálkozva a birák.

A fejedelem ijedten hajolt hozzá:

– Az isten szerelméért ne tegye magát csuffá!

De a tanácsúr még a szemöldjeivel sem hunyorított.

– Igenis a víz - mondá rendületlenül - mert a víz olyan erős, hogy malmokat hajt és gátakat tör.

De már erre kiverte a halálos szeplő a gyulafehérvári barátokat.

A kálvinista tanácsurak ez egyszer hálásan pislantottak a gonosz praktikáju nagy úr felé s megitélték Szél Pálnak a hetvenötezer aranyat is, meg az aranyszabadságot is.

Mikor elhagyták a tanácstermet, Teleki diadalmasan kérdé a fejedelemtől:

– No hallotta-e nagyságod?

– Jól van, jól, Teleki Mihály uram - szólt a fejedelem elgondolkozva - de mit mond majd hozzá a fejedelemasszony, hogy kegyelmed most igy ledevalválta a szeszes italok virtusát.