Giorgio Agamban

A profán dicsérete

Fordította:
KRIVÁCSI ANIKÓ

A könyv a Budapesti Olasz Kultúrintézet – Olasz Külügyminisztérium támogatásával jelent meg.

A mű eredeti címe:

Profanazioni

Nottetempo, Róma, 2005

© 2005 by Giorgio Agamben.

Hungarian translation © Krivácsi Anikó, Typotex Kiadó, 2008

Minden jog fenntartva. Az elektronikus mű egyetlen részlete sem használható fel,

nem továbbítható a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Az elektronikus változat a könyv 2008-ban megjelent kiadása alapján készült.

ISBN 978-963-279-229-3   

Sorozatcím: Radikális gondolkodók

A sorozatban megjelent kötetek:

Alain Badiou: A század

Slavoj Žižek: A törékeny abszolútum

Xavier Rubert De Ventós: Minek filozofálni?

Tóth Imre: Szabadság és igazság

Témakör: esztétika

Kedves Olvasó!

Köszönjük, hogy kínálatunkból választott olvasnivalót!

Újabb kiadványainkról, akcióinkról a www.typotex.hu és a facebook.com/typotexkiado, és a www.interkonyv.hu oldalakon értesülhet.

Kiadja a Typotex Elektronikus Kiadó Kft.

Felelős kiadó: Votisky Zsuzsa

Felelős szerkesztő: Láng Rózsa

A borítót Várkonyi János Walkman című képének felhasználásával Tóth Norbert tervezte.

A könyv elektronikus változatát készítette:

Katona Zoltán, Pekó Zsolt

Projektvezető: Földes László

www.multimediaplaza.com

Tartalom

A géniusz

Az utolsó ítélet napja

A segédek

A paródia

A vágyakozás

A mágia és a boldogság

A speciális létező

A szerző mint gesztus

A profanáció dicsérete

A filmtörténet legszebb hat perce

Utószó

Nevek és művek mutatója

A géniusz

Bűbájam szétszállt, odalőn,

S ha még maradt csekély erőm,

Az már a magamé csak…

(Shakespeare: A vihar. Epilógus.
Ford. Babits Mihály)

Az istent, akire az ember születése pillanatában rábízatik, geniusnak hívták a latinok. Az etimológia nyilvánvaló, sőt, nyelvünkben a mai napig tetten érhető: gondoljunk csak arra, milyen közeli rokonságban állnak egymással az olyan szavak, mint a géniusz és a generálni (nemzeni). Egyébként az, hogy a géniusznak bármi köze lehet a nemzéshez, abból is kiderül, hogy a latinok számára a par excellence „zseniális” maga az ágy, mégpedig a nászágy: genialis lectus, mivel ott megy végbe a nemzés aktusa. Az ember születésének napját a géniusznak szentelték, ez tükröződik a latin genethliacum (születésnap) szóban is. A születésnapi ajándékok és az ünnepi lakomák, bár az ilyenkor szinte kötelezően felcsendülő angolszász dalocska már a könyökünkön jön ki, még mindig azokat az ünnepségeket idézik, ahol a római családok áldozatot mutattak be az ünnepelt családtag géniuszának. Horatius nemes borról, kéthónapos malacról, feláldozott bárányról beszél – bár a géniusz a bárányból nem részesült, csupán a szaftból hintettek szét valamennyit a tiszteletére. Mégis valószínűbbnek tűnik, hogy eredetileg nem volt más, csak tömjén, bor és édes mézes sütemény, mivel a születés felett őrködő géniusz nem lelte kedvét a véres áldozatokban.

„Ő az én géniuszom, mert ő nemzett engem (Genius meus nominatur, quia me genuit).” De nemcsak erről van szó. A géniusz nem egyszerűen a szexuális energia megszemélyesítése. Persze, minden férfiban benne van a géniusz, és minden nőben benne van Júnó, vagyis az életet létrehozó és állandóan mozgásban tartó termékenység megfelelő megnyilvánulásai. De, ahogyan az ingenium szó is mutatja, a géniusz egyben azoknak a veleszületett fizikai és erkölcsi minőségeknek az összességét is jelenti, amelyekkel a világra születő ember felruháztatik, tehát bizonyos módon a személy felmagasztalása, az alapelv, amely a teljes létét irányítja és kifejezésre juttatja. Éppen ezért a géniusznak szentelt testrész a homlok, nem pedig a nemzőszervek. Amikor egy-egy nehéz pillanatban elveszítjük lélekjelenlétünket, szinte észrevétlenül homlokunkhoz emeljük a kezünket – nem más ez, mint a géniusz kultuszának rituális gesztusa (unde venerantes deum tangimus frontem). És mivel bizonyos értelemben ő a hozzánk legközelebb álló, legszemélyesebb isten, életünk minden pillanatában és minden vonatkozásában az ő jóindulatához és kegyességéhez folyamodunk.

Van egy latin kifejezés, amely csodálatosan tükrözi, milyennek is kellene lennie e titkos kapcsolatnak az egyes ember és saját géniusza között: indulgere Genio. Mindenben alá kell vetnünk magunkat a géniusz akaratának, mindenben egyet kell értenünk vele, mindent meg kell tennünk, amit kér tőlünk, hiszen az ő léte a mi létünk, az ő boldogsága a mi boldogságunk. Még ha a követelései – a mi követeléseink! – olykor értelmetlennek vagy szeszélyesnek tűnnek is, jobban járunk, ha zokszó nélkül eleget teszünk nekik. Ha nekünk – neki! – az íráshoz arra a bizonyos halványsárga papírra, arra a különleges tollra és arra a balkéz felől finoman szűrődő fényre van szükségünk – szüksége! –, teljesen felesleges lenne azt állítani, hogy bármely toll, bármely papír és bármely fény alkalmas a feladatra. Ha úgy érezzük, hogy a nélkül a halványkék lenvászon blúzocska nélkül nem is érdemes élni (Isten mentsen a fehér, keménygalléros irodai viselettől!), vagy hogy a hosszú, fekete papírba csomagolt cigaretták nélkül a dolgok egyszerűen nem haladnak egyről a kettőre, meg se próbáljuk bebeszélni magunknak, hogy ezek csupán hóbortok, amelyeket itt az ideje felülvizsgálni. Genium suum defraudare – becsapni saját géniuszunkat, latinul annyit tesz: megszomorítani az életünket, becsapni saját magunkat. Genialis, vagyis zseniális az az élet, amely elfordítja tekintetét a halálról, és habozás nélkül megfelel az őt létrehozó géniusz unszolásának.

Csakhogy van egy bökkenő: ez a hozzánk legközelebb álló, legszemélyesebb istenség egyben a legszemélytelenebb is. Ő testesíti meg mindazt, ami bennünk van ugyan, mégis fölébünk kerekedik, túlnyúlik rajtunk. „A géniusz számunkra maga az élet, hiszen nem mi hoztuk létre őt, hanem ő hozott létre minket.” Még ha néha úgy tűnik is, hogy azonosul velünk, csak azért teszi, hogy aztán nyomban megmutassa, mennyivel több, mint mi magunk. Vagyis hogy mi magunk mennyivel többek és mennyivel kevesebbek vagyunk önmagunknál. Ha fel tudjuk fogni annak jelentőségét, hogy az ember a géniuszban fogan, megértjük, hogy az emberi lény több, mint saját Énje és öntudata, hogy születése pillanatától haláláig magában hordoz valamely személytelen, preindividuális elemet, amellyel együtt kell élnie. Az ember tehát kettős állapotban létezik. Erre utal az a bonyolult dialektika, amely az ember (még) nem individuális, nem megélt része és a már személyes sorssal és tapasztalatokkal rendelkező része között bontakozik ki. Személytelen, nem individuális részünk ugyanis nem kronologikus természetű. Sosem lesz belőle múlt, amit egyszer s mindenkorra magunk mögött hagyhatunk, vagy tetszés szerint emlékezetünkbe idézhetünk. Ez a rész mindig jelen van, velünk, bennünk, nálunk van, jóban-rosszban, elválaszthatatlanul. A géniusz ifjú arca, nyúlánk, remegő szárnyai nem ismerik az időt. Egészen közelről borzongat minket, akárcsak gyermekkorunkban. Időtlen idők óta érezzük reszkető leheletét lázas halántékunkon. Éppen ezért a születésnap sohasem egyszerűen valamely adott múltbéli esemény felidézése, hanem, mint minden valódi ünnep, az idő megszűnésével, a géniusz jelenlétével és megnyilvánulásával jár együtt. Pontosan ez a megszüntethetetlen jelenlét akadályozza meg, hogy saját identitásunk falai közé zárkózzunk: a géniusz az, ami nem hagyja az Énnek, hogy megelégedjen önmagával.

A szellemiség, ahogy mondták, mindenekelőtt annak tudata, hogy az individuális lény nem teljes egészében individuális. Hogy magában hordoz bizonyos nem individuális valóságelemet, amit nemcsak meg kell őriznie, hanem tiszteletben is kell tartania. Sőt, bizonyos módon becsben is kell tartania, ahogy az ember becsben tartja saját kötelezettségeit. A géniusz azonban nem kizárólag szellemiség, nemcsak olyan dolgokra vonatkozik, amelyek általában nemesebbek és magasztosabbak. A bennünk lévő személytelen a maga teljességében zseniális. Mindenekelőtt zseniális az erő, amely a vért hajtja ereinkben vagy az álom mélységeibe taszít bennünket. Zseniális az ismeretlen hatalom, amely szelíd melegséggel hatja át testünket, ellazítja és megfeszíti izmainkban a rostokat. A géniusz az, melyet homályosan ott érzünk fiziológiánk legmélyebb bugyrában. Ott, ahol a legszemélyesebb, s egyben a legidegenebb és a legszemélytelenebb, ahol a hozzánk legközelebb álló egyben a legtávolabbi és a legkevésbé birtokolható. Ha nem hagyatkoznánk a géniuszra, ha csupán Énből és öntudatból állnánk, még a vizelésre is képtelenek lennénk. A géniusszal együtt élni ebben az értelemben annyit jelent, mint bensőséges viszonyban lenni valami teljesen idegennel, állandó kapcsolatot fenntartani egy számunkra ismeretlen területtel. Ráadásul a nem-ismerésnek ez a zónája nem valahol másutt van, nem arról van szó, hogy egy tapasztalat a tudatból a tudattalanba helyeződik át, ahol a múlt nyugtalanító árnyaként lapul meg, készen arra, hogy később neuraszténiás tünetként bukkanjon újra felszínre. A nem-ismerés zónájával való intimitás misztikus hétköznapi gyakorlat, melynek során az Én egyfajta különleges, örömteli, ezoterikus állapotban, mosolyogva asszisztál saját bomlásának folyamatainál. És legyen szó akár a táplálék megemésztéséről, akár az elme megvilágosodásáról, hitetlenkedve válik tanújává saját szüntelen fogyatkozásának. És mert nem tartozik hozzánk, a géniusz számunkra maga az élet.

Nos tehát, a szubjektumra úgy kell tekintenünk, mint a két ellenpólus, a géniusz és az Én között vibráló feszültség mezejére. Ezt a mezőt két egymástól elválaszthatatlan ellentétes erő uralja: az egyik az individuálistól a személytelen felé tart, a másik a személytelentől az individuális felé. E két erő együtt létezik, hol összetalálkoznak, hol szétválnak, de sosem képesek teljes mértékben függetlenedni egymástól, vagy teljes mértékben összeolvadni egymással. Ha pedig a dolgok így állnak, hogyan számolhatna be az Én leghitelesebben a géniuszról? Tegyük föl, hogy az Énnek írni támad kedve. De nem ennek vagy annak a műnek a megírásához, hanem csak úgy általában az íráshoz. Ez a kívánság a következőképpen értelmezendő: érzem, hogy a géniusz létezik, érzem, hogy valahol itt bujkál bennem ez a személytelen hatalom, és írásra késztet. Ugyanakkor a legutolsó dolog, amire ennek a soha tollat nem fogott (számítógépet nem látott) géniusznak szüksége lenne, az éppenséggel egy kész mű. Azért írunk, hogy személytelenné váljunk, hogy zseniálisak legyünk, de egyúttal az írás által, ennek vagy annak a műnek a szerzőjeként, individualizálódunk és eltávolodunk a géniusztól, amely sohasem veheti magára egy adott Én alakját, hát még egy adott szerzőét. Minden olyan kísérlet, amellyel az Én, a személyes elem megpróbálja kisajátítani vagy arra kényszeríteni a géniuszt, hogy az Én nevét kanyarintsa a papírra, szükségszerűen kudarcra van ítélve. Ebből ered például az avantgárd ironikus törekvéseinek létjogosultsága és sikere, ahol a géniusz jelenlétéről éppen a mű darabokra hullása, szétesése tanúskodik. De ha a géniuszhoz csak a visszavont, alkotóelemeire bontott mű lehet méltó, ha az igazán zseniális művész védjegye a mű nélküliség, akkor az Én – Duchamp sohasem eshet egybe a géniusszal. És a szerző, általános csodálattól övezve, saját nemlétének mélabús bizonyítékaként jár-kel a világban, saját semmittevésének rossz hírű hordozójaként.

Éppen ez teszi szörnyűségessé a géniusszal való találkozást. Ha a személyes és a személytelen, az Én és a géniusz közti feszültségben lüktető életet poétikusnak nevezhetjük, akkor viszont az az érzés, hogy a géniusz mindenütt meghalad és felülmúl bennünket, hogy valami olyasmi történik velünk, ami végtelenszer nagyobb annál, mint amit érzésünk szerint el tudnánk viselni, egyenesen kétségbeejtő. Ezért aztán a legtöbb ember hanyatt-homlok menekül saját személytelenje elől, vagy álszent módon megpróbálja beszorítani saját kicsinyes dimenziói közé. Ekkor azonban megtörténhet, hogy a személytelen még személytelenebb és még szélsőségesebb tünetekben jelentkezik, például tikkelésben vagy az arcizmok önkéntelen rángatózásában. De még ostobább és nevetségesebb az – a költő –, aki a géniuszt egyfajta privilégiumnak tekinti, pózba vágja magát, allűröket vesz fel, vagy ami még ennél is rosszabb, színlelt alázattal köszöni meg a kitüntető kegyet, amelyben részesült. A géniusz ugyanis nem ismer nagy embereket. Az ő szemében csak egyformán kicsi emberek vannak. Ám ezek között akadnak néhányan, akik kellőképpen mentesek az öntudattól, és képesek hagyni, hogy a géniusz átjárja és megrázkódtassa őket, míg darabjaikra nem hullanak. Mások, a kevésbé szerencsés komolyabbak, nem hajlandók a személytelen megszemélyesítőjévé válni, és képtelenek ajkukat a sajátjuktól idegen hang rendelkezésére bocsátani.

A géniusszal való kapcsolatnak etikája van, és ez az etika határozza meg az egyes létezők rangját. A legalacsonyabb ranggal azok az időnként igen hírneves szerzők rendelkeznek, akik kifejezetten számítanak saját géniuszukra, mintha az egyfajta személyes dzsinnként állna rendelkezésükre („nekem minden remekül sikerül!”, „ha te, ó, géniuszom, nem hagysz el engem…”). Mennyivel szeretetreméltóbb és józanabb az a költő, aki lemond e fukarkezű cinkosról, mert tudja, „Isten távolléte segít minket”!

Simondon szerint érzelmeinken keresztül lépünk kapcsolatba a preindividuálissal. Megindultságot érezni annyi, mint megérezni a bennünk lévő személytelent. A szorongásban vagy a boldogságban, a biztonságban vagy a rettegésben mind-mind a géniuszt tapasztaljuk meg.

A nem-ismerés küszöbén az Énnek el kell engednie mindazt, ami az övé. Meg kell hatódnia. A húr, amelyen az élet kötéltáncos módjára egyensúlyoz, a géniusz és a köztünk feszülő szenvedély. Még mielőtt rácsodálkoznánk a rajtunk kívül álló világra, ámulatba ejt bennünket ennek a mindig éretlen örök kamasznak a jelenléte, aki az individuális küszöbén imbolyog. Ez a csapongó ifjú, ez a makacskodó puer taszít minket a többiek felé, hogy bennük találjuk meg az önmagunkban megismerhetetlennek bizonyult érzelmet, és reménykedjünk a csodában, hogy a másik emberben tükröződve a titok egyszerre érthetővé és világossá válik. Ha a legfőbb érzelem, a legjobb politika a másik örömének, szenvedélyének szemlélése, akkor azért az, mert a másikban keressük a kapcsolatot a géniusszal, amelyre egyedül nem vagyunk képesek. Ez a mi titkos gyönyörűségünk, fenséges gyötrelmünk.

A géniusz idővel megkettőződik, és elkezd etikai színezetet ölteni. A különböző források – talán a görögök hatására, akik az emberben két démon meglétét is feltételezték – egy jó és egy rossz géniuszról beszélnek, egy fehér (albus) és egy fekete (ater) géniuszról. Az előbbi a tanácsaival a jóra ösztönöz minket, az utóbbi viszont megront, és a rosszra tesz hajlamossá. Horatius, valószínűleg teljes joggal, egyetlen géniuszról beszél, amely azonban hol ilyen, hol olyan. Néha hófehér, néha sötét és zavaros, néha bölcs, néha pedig a megrontásunkra törekszik. Mindez, ha jobban szemügyre vesszük, azt jelenti, hogy nem a géniusz változik, hanem a mi vele való kapcsolatunk, amely az egyik pillanatban még tiszta és világos, a másikban pedig már sötét és homályos. Éltető elemünk, állandó társunk, amely igazgatja és szerethetővé teszi létezésünket, olyankor egy csapásra hallgatag gerillaharcossá változik, amely árnyként követi minden lépésünket, és titkos összeesküvéseket sző ellenünk. A római művészet éppen ezért egymás mellett ábrázolja a két géniuszt: az egyik égő fáklyát tart a kezében, a másik, a halál hírnöke, lefelé fordítja fáklyáját.

E kései erkölcsi példázatban a géniusz-paradoxon teljes fényében áll előttünk: ha a géniusz számunkra maga az élet, akkor a miénk, ha viszont valami olyan dolog, ami nem hozzánk tartozik, akkor nekünk olyasvalamiért kell felelnünk, amiért nem vagyunk felelősek. Üdvösségünk és romlásunk gyermeki arca a miénk, és mégsem a miénk.

A keresztény gondolatkörben a géniusz megfelelője az őrangyal – sőt, mindjárt kettő, egy jóságos szent, aki az üdvözülésre, és egy gonosz, aki a kárhozatra vezet minket. De a géniusz legtisztább, legeredetibb megfogalmazásával az iráni angeológiában találkozhatunk. E tanítás szerint minden ember születésénél ott van egy angyal, egy úgynevezett Daéna, aki gyönyörűséges gyermeklány alakját ölti magára. A Daéna nem más, mint az égi archetípus, amelynek mintájára az egyén teremtetett, egyúttal néma tanú is, aki életünk minden pillanatában árgus szemekkel figyel minket. Ráadásul ez az angyali arc nem marad változatlan az idő előrehaladtával, hanem Dorian Gray arcképéhez hasonlóan minden egyes cselekedetünk, szavunk vagy gondolatunk hatására alig észrevehetően megváltozik. Így halála pillanatában a léleknek szembe kell néznie a számára kijelölt angyallal, aki a leélt életnek megfelelően vagy még csodálatosabb teremtménnyé vált, vagy rettenetes démon lett belőle, aki ezt suttogja: „Én vagyok a te Daénád, gondolataid, szavaid és tetteid tükörképe.” Szédítő fordulattal rajzolja meg életünk az archetípust, amelynek képére lettünk teremtve.

Bizonyos mértékben mindannyian egyezséget kötünk a géniusszal, azzal a valamivel, ami bennünk van ugyan, mégsem a miénk. A karakter nem más, mint az a mód, ahogyan igyekszünk leválni a géniuszról, ahogyan próbálunk elmenekülni előle. Ez az a fintor, melyet a géniusz rajzol az Én arcára, ha figyelmen kívül hagyjuk, és nem juttatjuk kifejezésre. A szerző stílusa, ahogyan az egyes ember bája, nem annyira saját géniuszától függ, hanem éppen attól, ami mentes benne a géniusztól, vagyis a karaktertől. Éppen ezért, amikor szeretünk valakit, nem kifejezetten a géniuszát szeretjük, nem is a karakterét (az Énjéről már nem is beszélve), hanem azt a különös módot, amellyel igyekszik mindkettő elől elmenekülni, vagyis a géniusz és a karakter közötti állandó cikázását. (Például a gyermeki kedvességet, ahogyan a költő titokban habzsolja a fagylaltot Nápoly utcáin, vagy a filozófus lomha fel-alá járkálását, komótos beszédét, majd hirtelen megtorpanását, miközben tekintetét a mennyezet egy félreeső szegletére szögezi.)

Mindenkinek az életében eljön az a pillanat, amikor el kell válnia a géniusztól. Lehet, hogy egy éjjel, az arra járó társaság zajára felriadva hirtelen azt érzed, hogy istened elhagy téged. Vagy éppen mi bocsátjuk útjára, a legvilágosabb, legvégső órán, amikor már tudjuk, hogy van megváltás, mégsem akarjuk többé, hogy megváltsanak minket. Távozz tőlem, Ariel! Eljött az óra, amikor Prospero felhagy a varázslással, és tudja, hogy ami az erejéből megmaradt, most már csak az övé. Eljött az utolsó kor, amikor az öreg művész félbetöri ecsetjét, és átadja magát a szemlélődésnek. Hogy mit szemlél? A gesztusokat, amelyek most először csak a mieink, a mi minden varázstól megfosztott mozdulataink. Hiszen az életből Ariellel együtt kiveszett a titok – mégis, valahogy érezzük, hogy csak most igazán a miénk, hogy csak most kezdünk igazán emberi és földi életet élni, azt az életet, amely nem váltotta be az ígéreteit, s most mégis végtelenszer többet ad nekünk cserébe. Az idő nem folyik többé, megállt. A félhomályban kezdünk megfeledkezni a géniuszról. Ez az elfogadás éjszakája. Létezett egyáltalán Ariel? Honnan jön ez az elhaló, távolodó muzsika? Csak az elengedés valóságos, csak most kezdünk feledésbe merülni önmagunk előtt. Még mielőtt ez a lassú gyermek visszajönne, hogy egyenként újra magára öltse szemérmességét és gőgös habozását.