Kutrovátz Gábor – Láng Benedek – Zemplén Gábor

A TUDOMÁNY

HATÁRAI

Budapest, 2009

A könyv megjelenését az OTKA ifjúsági, kutatási és publikációs pályázata (OTKA F 69249, OTKA K 72598, OTKA PU 50171), az NKFP 6-00107/2005 Jedlik Ányos pályázata, a HIPST, a Bolyai János Ösztöndíj, a Békésy posztdoktori ösztöndíj és a Nemzeti Kulturális Alap támogatta.

© Kutrovátz Gábor, Láng Benedek, Zemplén Gábor, Typotex, 2008

Minden jog fenntartva. Az elektronikus mű egyetlen részlete sem használható fel,

nem továbbítható a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

ISBN 978-963-279-202-6  

 Sorozatcím: Tudomány & …

A sorozatban megjelent kötetek:

Berényi Dénes: Tudomány és kultúra

Carl Sagan: Korok és démonok

Dombi Péter: Hiszem vagy tudom?

Gyimesi Júlia: Pszichoanalízis és spiritizmus

Herczeg János: Csillagórák Vekerdi Lászlóval

Korpics Márta – Wildmann János: Vallások és egyházak az egyesült Európában

Mosoniné Fried Judit – Tolnai Márton (szerk.): Tudomány és politika

Mosoniné Fried Judit – Tolnai Márton (szerk.): Fiatal kutatók

Témakör: tudományszociológia, tudományfilozófia, tudománytörténet

Kedves Olvasó!

Köszönjük, hogy kínálatunkból választott olvasnivalót!

Újabb kiadványainkról, akcióinkról a www.typotex.hu és a facebook.com/typotexkiado, és a www.interkönyv.hu oldalakon értesülhet.

Kiadja a Typotex Elektronikus Kiadó Kft.

Felelős kiadó: Votisky Zsuzsa

Felelős szerkesztő: Jutai Péter

A borítót Orosz István Föl és le című képének felhasználásával Tóth Norbert tervezte.

A könyv elektronikus változatát készítette:

Rideg Orsolya, Pekó Zsolt

Projektvezető: Földes László

www.multimediaplaza.com

Tartalom

Részletes tartalomjegyzék

1. fejezet Bevezető

2. fejezet Túl könnyű válaszok

3. fejezet Filozófusok a tudomány határairól

4. fejezet Tudománytörténet-e az áltudományok története?

5. fejezet A tudomány mint szociológiai kérdés

6. fejezet A csillagok, a sors és a csillagjóslás sorsa

7. fejezet És monda Isten: legyen evolúció

8. fejezet Történetírás – a jó, a rossz és a relatív

9. fejezet A parapszichológia Janus-arca

10. fejezet Keleti tűk nyugati testekben

11. fejezet Viták, csaták, határok, csatárok

12. fejezet A tudomány és a nyilvánosság

13. fejezet Következtetések, avagy mit is lehet mondani

Köszönetnyilvánítás

Válogatott irodalomjegyzék

Névmutató

A könyvet ajánljuk a laikusoknak, akik mi magunk is vagyunk.

Részletes tartalomjegyzék

1. Bevezető

Amelyben közöljük az Olvasóval könyvünk témáját, valamint megkíméljük attól, hogy a Paksi Atomerőműhöz kapcsolódó szakmai kérdésekben véleményt kelljen nyilvánítania; felsoroljuk a fejfájások néhány okát, és olyan hatalmas horderejű kérdéseket kezdünk feszegetni, amelyek megválaszolásának majd csak a kötet végén merünk nekifogni, és akkor is csak részben

Ember embernek kútfője

Sok kérdés – egy probléma

Higgyünk-e a szakértőnek?

A kötet szerkezete

2. Túl könnyű válaszok

A második, de valójában első igazi fejezet az előbbiekben felvetett kérdésekre leggyakrabban adott válaszokat vizsgálja, majd szomorúan veszi tudomásul, hogy ezek nem adnak megfelelő támpontot a felelős és jó döntések meghozatalához. Megtudjuk, hogy milyen alacsony színvonalú néhány tudományos ismeretterjesztő írás, hogy a televíziónk szerkezetének mégoly alapos ismerete sem igazít el abban a kérdésben, hogy bízzunk-e az elektroakupunktúrában, és felismerjük, hogy a probléma még annál is súlyosabb, mint hittük. Az Olvasó megtudja azt is, mit jelent a kulturális relativizmus, hogy milyen sokféle graﬁkonnal lehet az asztrológia fejlődését szemléltetni, és általában azt, hogy milyen gyenge lábakon is áll sok-sok hitünk és vélekedésünk. Az elkedvetlenítő következtetések ellenére az Olvasót a további fejezetek olvasására ösztönözzük.

A vizeletivástól a természettudományig

A tudomány fejlődik, vagyis progresszív

A tudomány sikeres

A tudomány racionális

A tudomány objektív

Minden relatív?

3. Filozófusok a tudomány határairól

Ebben a fejezetben kiderül, hogy a ﬁlozófusok jó kérdéseket tudnak feltenni, de a megnyugtató válaszok megadásában már nem jeleskednek. Az Olvasó megtudhatja, hogy van olyan szakértő, aki nem tudja csinálni, amihez ért, de tud róla beszélni, és van olyan szakértőis, aki csinálni tudja ugyan, de beszélni már nem képes róla. Az előbbi csoport tagjai számos javaslattal álltak elő a tudomány és nem tudomány elhatárolását szolgáló feltételeket illetően, de ezzel saját magukat sem sikerült megnyugtatni. Viszont létrehoztak egy olyan szakterületet, a tudományﬁlozóﬁát, amely azóta is virágzik, és sok olyan belátással szolgált, melyeket a könyv szerzői igyekeznek ﬁ gyelembe venni.

A Bécsi Kör és a demarkáció

Popper demarkációs kritériuma

Lakatos a demarkációról

Feyerabend és a demarkáció hiánya

Az ornitológia hasznáról

4. Tudománytörténet-e az áltudományok története?

Nem mindenki áltudós, aki áltudományos témák történetével foglalkozik. De az is kérdés, hogy a múltban is éppen az volt-e az áltudományos, ami ma annak tűnik. Mindenesetre felmerült, hogy a modern tudomány számos alapvető gondolata – éppen azok, amelyekre a legbüszkébbek vagyunk – talán éppen a mágia hagyományából érkezett. Megvizsgáljuk még, hogy hol van a Nap, majd szó esik arról, hogy Newton alkimista kísérleteket folytatott, és végül olyan szakmainak hangzó idegen szavakkal állítjuk vissza a fejezet tekintélyét, mint internalizmus és externalizmus.

A tudományos forradalom és a mágia

Yates tézisei 82 Az alkimista Newton

Mágia az érett középkorban

Mágia- és tudománytörténet napjainkban

5. A tudomány mint szociológiai kérdés

Ebben a fejezetben megtudjuk, hogy a demarkáció kérdése nem pusztán elméleti probléma, hanem anyagi forrásokhoz és társadalmi elismertséghez kötődő gyakorlati kérdés. Szemügyre vesszük a tudomány intézményrendszerét, valamint megnézzük, hogyan kapcsolódott a modern tudomány születése vallási és gazdasági tényezőkhöz. Aztán a tudományban érvényesülő absztrakt erkölcsi elveket vesszük szemügyre, csak hogy megállapíthassuk, ezek mennyire nem teljesülnek ma, amikor a tudomány szerkezete és és társadalmi funkciója alapvető átalakulási folyamaton megy keresztül.

A szociológia tudományképe

A tudomány kialakulásának társadalmi feltételei

A tudományos kutatás normái

A tudomány szerveződése

A tudomány fejlődése

Hol állunk ma?

6. A csillagok, a sors és a csillagjóslás sorsa

Amely fejezetből kiderül, hogy a bulvárlapok nem is közölnek asztrológiai jóslatokat, pontosabban, hogy amit közölnek, az nem is igazi asztrológia. Megtudjuk továbbá, hogy egy horoszkóp elkészítése igen nagy csillagászati tudást igényel, de ettől még persze nem lesz tudományos tevékenység. Szóba kerül az is, hogy még az asztrológusok is tudják, hogy inog a Föld tengelye, valamint hogy Helsinkiben a villamosok kötött pályán haladnak. Végül említünk néhány olyan, egyetemhez kapcsolódó intézetet és tanszéket, ahol asztrológiát oktatnak, és megbeszéljük, hogy van-e esélye ennek az asztrológiának arra, hogy valamilyen módon elfogadott tudástípussá váljék.

Az asztrológia hagyománya

Az elfogadás

Az elutasítás

A ﬁlozófusok

A vita

Az asztrológia visszavág

Befogadási esélyek

7. És monda Isten: legyen evolúció

Fejezetünkben az Olvasót végigkalauzoljuk az evolúcióelméletet érő újabb kihívásokon és az intelligens tervezettség mozgalmának történetén. Nem csak a teremtés elképzelések nagy számát mutatjuk be, hanem a leggyakoribb érveket is, valamint az azokra adott válaszokat. Az esettanulmány megmutatja, hogy a tudomány határaiért hogyan küzdenek bírósági tárgyaláson, iskolákban és a nyilvánosság előtt. Az eset végül rámutat arra, hogyan lehet egy illegitim tudományos probléma nagyon is legitim társadalmi probléma.

Miért probléma a kreacionizmus?

A kreacionizmus rövid története – mi volt előbb, a tyúk vagy a tojás?

Ki kezdte, miért kezdte?

Mik a főbb álláspontok a kreacionizmusvitában, és miért jó mindez?

Modern kreacionizmus és intelligens tervezés – pro... és kontra

A kreacionizmus leckéje: hogyan lássuk a tudományt

8. Történetírás – a jó, a rossz és a relatív

Amely fejezetből megtudjuk, hogy történelmet számos módon lehet jól írni, mégsem lesz mindenki a tudományos akadémia tagja, aki történeteket ír. Szó esik még arról, vajon a háborúk szörnyűségeinek szükségszerű velejárója-e a népirtás, vajon a pápa és a középkori császárok valóban összeesküdtek-e a kronológia ellen, őrizte-e Leonardo da Vinci Krisztus leszármazottainak titkát, és hogy megtanították-e repülni az embereket a földönkívüliek. Mindezen példákat pedig csak azért említjük, hogy megpróbáljunk szempontokat felállítani arra nézve, mikor mondhatjuk jogosan, hogy valaki rosszul művel egy tudományt.

Holokauszttagadás

A kitalált középkor

A da Vinci-kód

Däniken és a földön kívüliek

Mi következik mindebből?

9. A parapszichológia Janus-arca

Ebben a fejezetben szellemekről és táncoló asztalokról szinte egyáltalán nem esik szó, annál többet írunk unalmas kísérleti jegyzőkönyvekről, publikációs szokásokról és szigorú kutatóintézetekről. Megvizsgáljuk, tudnak-e politikai pártokra szavazni azok az emberek, akik hisznek az előérzetekben, csalnak-e a parapszichológusok, valamint, hogy mit jelentene a ﬁzika okságfogalmára nézve, ha a pszi-erők léte bebizonyosodna.

A parapszichológia rövid története

Kísérleti parapszichológia ma: a legitimáció nyomában

Állítások és cáfolatok

A kísérletek megismételhetősége

A tudományos háttér

Csalás

Esettanulmány a csalás ügyében

Beteljesületlen forradalom

10. Keleti tűk nyugati testekben

A meglepett Olvasót a fejezet végigkalauzolja a tűszurkálás tudományának, vagyis az akupunktúrának nagyon rövid és vázlatos történetén a jégkorszaktól a 21. századig. A tanulságos esettanulmány elkülöníti, hogy egy-egy területen hogyan szerezhető kulturális, illetve társadalmi kontroll, és megmutatja, általában mire jók az egyszerűsítő ítéletek és általánosítások az orvoslás esetében. Ezen kívül a fejezet mindnyájunk pénztárcáját óvni próbálja a sarlatánoktól, miközben kifejezi a szerzők őszinte megdöbbenését azon jelenség láttán, hogy milyen kevés komoly, színvonalas vita van kis hazánkban a gyógyítási technikákról, és milyen sokan vetnek el rossz érvekkel alternatív gyógymódokat, míg mások ugyanilyen gyenge érvek alapján ajnároznak megalapozottnak nem tekinthető eljárásokat.

Tudomány és orvoslás

Távol-Kelet a Vadnyugaton

Megérthetjük, ami „kínaiul” van?

Az akupunktúra fejlődése

Lehetőségek tág tere

Hány módon gyógyítható egy beteg?

Csodák a mindennapokban? – Alternatív orvoslás az átlagember életében

Amerika – a lehetőségek hazája?

A jövőfelé

11. Viták, csaták, határok, csatárok

Ahogy az eddigiekből kitűnt, a tudomány és nem tudomány közti határvonal nem eleve létezik, arra várva, hogy a ﬁlozófusok felfedezzék a helyét. Mint a tudományban oly sok minden, ez is viták hatására formálódik: ellentétes vélemények küzdelmében dől el, hogy ki számít tudósnak és ki nem.

Ráadásul, ahogy a tudomány szerkezete is folyton változik, úgy a határai is folyamatosan alakulnak, és ennek megfelelően a küzdelmeket újra és újra meg kell vívni. Nem csoda, ha ezek a viták igen hevesek is lehetnek, hiszen már látjuk, hogy a kérdésnek óriási gyakorlati tétje van. A tudósok számos szakmai előnyt élveznek másokkal szemben: tevékenységüket társadalmi tisztelet és támogatás övezi, bizonyos kérdésekben kizárólagos szakértőként léphetnek fel, és ezen keresztül közismertségre és hatalomra tehetnek szert, az erőforrások komoly készlete áll rendelkezésükre, díjak és anyagi juttatások rendszere segíti őket – csupa olyan előny, amely csak a tudósként elismert vagy elfogadott egyének számára elérhető, mások pedig mereven ki vannak zárva a tudományos Kánaánból. A fejezet a tudományos közösségek és a tudományos publikációk történeti fejlődésének áttekintése után esettanulmányokat elemez a frenológiától a tudományháborúig.

A tudományos szöveg és a tudóstársaságok

A tudomány mint privilegizált társadalmi intézmény

Határmunkálatok

Kétfrontos küzdelem a viktoriánus Angliában

Frenológusok és anatómusok harca

Pszichológia és ﬁlozóﬁa harca a századfordulón

Az akupunktúra legitimitása Magyarországon

A tudományháború

No de mit csináljon az Olvasó?

12. A tudomány és a nyilvánosság

Ebben az utolsó elemző fejezetben kiderül, hogy az emberek többnyire azért gondolnak igaznak valamit, mert azt mondták nekik – és hogy ez nem baj. Megvizsgáljuk, hogy miért kellene bízni kedvenc ismeretforrásunkban, a tudományban, és azt is, miért nem. Könyvünk központi kérdése végre értelmessé válik, amikor a tudomány és a nyilvánosság kapcsolatát elemezzük. Ez ugyan egy sor újabb problémát fog felvetni, melyeket meg sem kísérlünk megoldani, de örülünk, hogy legalább eljutottunk az érdemileg talán megválaszolható kérdésekhez.

A közlés alapú tudás

Miért bízzon a laikus a tudományban?

Miért ne bízzon a laikus a tudományban? A publikus tudományfelfogás

A társadalmi tudománykép változásai Tudománykép ma

13. Következtetések, avagy mit is lehet mondani?

Ez az utolsó fejezet, amelyben, ellenállva a nyomásnak, mégsem válunk végül normatívvá, de azért mégis igyekszünk valamiféle szempontrendszert kidolgozni arra nézve, mit, mikor, miért hívunk áltudománynak.

Elfogulatlan részrehajlás

Az áltudományok egységéről

A fogalmak határairól

A tudomány fogalmáról

Számos áltudomány, számtalan szempont

A bizalom aláásásának művészete

Néhány gyakorlati tanács

A végsőüzenet

Köszönetnyilvánítás

Elsőmegjelenések

Válogatott irodalomjegyzék

Névmutató

1. fejezet Bevezető

Mottó helyett csak ennyit ajánlunk:

Amelyben közöljük az Olvasóval könyvünk témáját, valamint megkíméljük attól, hogy a paksi atomerőműhöz kapcsolódó szakmai kérdésekben véleményt kelljen nyilvánítania; felsoroljuk a fejfájások néhány okát, és olyan hatalmas horderejű kérdéseket kezdünk feszegetni, amelyek megválaszolásának majd csak a kötet végén merünk nekifogni, és akkor is csak részben.

Miközben e sorokat írjuk, egy ismert médiasztár istenemberi lényünkről beszélget egy kineziológussal egy divatos rádióban, ahol reggelenként közgazdászok és tőzsdeszakértők gazdasági folyamatokat elemeznek. Racionális döntéselméletre pirkad és ezoterikára sötétedik – még egyetlen adó is sokféle igazságot közvetít. Összeférnek ezek egymással? Ez a kérdés pusztán elméletinek tűnhet, hisz nem mind tőzsdézünk, és talán azt sem értjük pontosan, mi az a kineziológia. De személyes életünkben számos olyan döntést kell hoznunk, amelynél sorsunk, családunk és saját jövőnk függ attól, hogy a megfelelő szakértők és válaszok mellett kötelezzük-e el magunkat. Konkrét kérdésekre konkrét válaszokat várunk. Hol fektessünk be – és hol semmiképpen ne? Tőzsdézzünk, ingatlant vegyünk, vagy inkább csak szórjuk el a pénzünket, mert a nyugati világ vagy épp kis hazánk gazdasága úgyis a teljes összeomlás felé halad? Az adott döntéseket bizonyos (esetenként nem is tudatosult) közgazdasági elköteleződéseink alapján hozzuk meg. De mire alapozzuk ezeket az elköteleződéseket, és mennyire bízhatunk bennük?

És mi van a nem gazdasági, hanem ﬁzikai közérzetünkkel? Ezen a téren is számos felfogás létezik, amelyekből például megbetegedésünk esetén más és más gyógymód következik. Miért fáj időnként a fejünk? A születési stressztől? Mert begörcsölnek a véredényeink? Mert az auránk lyukas? Mert elnyomjuk a feszültséget, ahelyett, hogy jól kiordibálnánk magunkat a villamoson, focimeccsen vagy családi ebéd közben? Vagy azért van migrénünk, mert tényleg olyan rossz dolgok történtek velünk előző életünkben? És talán tényleg érdemes auratisztítást (vagy valami hasonlót) végezni, hiszen az esti műsorban az ezoterika-szakértő olyan meggyőzően boldog? Vagy bízzuk az orvostudományra, hiszen az orvosok általában olyan meggyőzően szenvtelenek, és bizonyára megalapozottabban állítják azt, amit állítanak? Bízzunk a beavatott ezoterikaszakértőben, mert különleges képességei vannak, vagy fogadjuk el a doktor javaslatait, ha másért nem, akkor azért, mert az a „tanfolyam”, amit el kellett végeznie, hosszabb volt? Hiszen tudjuk, okos medikushallgatók rendszeresen buknak meg különbözővizsgákon, az egyetem végére bizonyára jól elsajátítják azt a rengeteg ismeretet, amely ahhoz kell, hogy elmulasszák fejfájásunkat. De vajon ezen kívül is van okunk arra, hogy az egyik vagy másik szakértő mellett köteleződjünk el?

Ember embernek kútfője

Másnap egy egyetemi előadáson – már ki tudja, miért – szóba kerül a spenót, és az, hogy mindenki úgy tudja, hogy sok vasat tartalmaz. Csak az előadó nem

– ugyanis ő tudja, hogy ez a hit honnan származik: egy tizenkilencedik századi német folyóirat nyomdahibája okolható azért, hogy a spenótnak kiugróan magas vastartalmat tulajdonítanak. Ezért van Popeyenek spenótkonzervje, ezért a számos spenótos gyerekﬁlm és gyerekkönyv – és nem kevés gyerekkönny. Egy tizedesvesszőelírása miatt. Jó érzés az ilyen fantomokkal elbánni órán – az eszkimóknak nincs is annyi szavuk a hóra, a Földet nem is gondolták laposnak a középkorban, az agyunknak pedig nem csak 10%-át használjuk, ahogy állítólag Einstein mondta (aki, mint jól tudjuk, nem agykutató volt). Ekkor azonban, még az aha-élmény utolsó hullámaiban fürödve egy hallgató megkérdezi: az oktató ezt akkor most biztosan tudja? Ez akkor már bizonyosság? Hihetünk végre valamit a spenótról, ami állandó, nem fog változni, és amit egy másik órán, vagy kávézóban, vagy a munkahelyi ebéd közben nem fog valaki más leleplezni?

Nem tudjuk biztatni. Számos dologról vagyunk szentül meggyőződve, amelyről egy nap, egy évszázad multán kiderül, hogy az előbbi példához hasonló faktoid, álismeret volt.

1.1 ábra: A Popeye rajzﬁlm 1929-ben indult. Popeye „emberfeletti” erejét a spenótnak köszönhette – a spenót vastartalmának elírását azonban sok gyermek nem köszönte meg…

Szerencse, hogy nem kell szavaznunk a paksi atomerőmű működésének meghosszabbításáról, és nem nekünk kell eldönteni, hogy egy ki tudja, mennyire valószínű atomreaktor-hiba a „jobb”, vagy az a sok szénerőmű, amely Paks helyett és mellett termeli az energiát – sok száz kilotonna füstgáz kíséretében –, ami meg más szakértők szerint más valószínűséggel más emberi tragédiákat okoz nap mint nap. Nem nekünk kell döntenünk, mert a szakértői döntések megbízhatóbbak. De ezt elfogadjuk? Miért hisszük el, hogy a szakértők jobban tudják? Mert egy másik szakértő azt mondja? A szakértők többet tudnak nálunk?

Fizetett hirdetésekben a fehér köpenyes hölgyek és urak fogkrémekre akarnak rábeszélni minket, és ezért sok pénzt kapnak az egyik fogkrémgyártótól. A politikai „szakértők” meg ugyan semmit nem kapnak a TV- és rádióstúdiókban, azonban eljátsszák, hogy függetlenül szakértenek, közben nagy részük sok-sok pénzt kap tanácsadásért olyan pártoktól, amelyekről tárgyilagos véleményt kellene nyilvánítania. Az atomerőműről nyilatkozó szakértők jó része pedig az erőmű alkalmazottja. Bízzunk bennük? Vagy bízzunk azokban, akik nem az erőműben dolgoznak? De ők mennyiben elfogulatlanabbak?

Melyik orvoshoz menjek? Milyen gazdaságpolitikát támogassak a szavazatommal? Vegyek-e pi-vizet, vegyek-e mobiltelefonantenna-leárnyékolót vagy mágneses ágybetétet, vegyek-e koenzim-tablettát vagy antibiotikumot? Vegyem-e meg mind? Vagy egyiket sem? Fejfájás-csillapítót ezek után mindenképp venni kell.

1.2 ábra: Egy a számos rivális mobiltelefonantenna-árnyékolóból

Sok kérdés – egy probléma

De mi a kapcsolat a mágneses ágybetét, egy atomerőmű és a fejfájásom között? Szeretnénk hangsúlyozni, hogy könyvünkben nem egyetlen választ keresünk, mint például, hogy az atomerőmű miatt van a fejfájásom, amit majd elmulaszt az ágybetét, hanem egyetlen problémát keresünk. Hogyan is írható le ez az egyetlen probléma?

Az eddigiekben találomra felhozott példákban, még ha ez meglepőnek tűnik is, van valami közös. Mindegyik esetben jól kellene döntenünk, miközben nincs garancia arra, hogy a tudásunk megfelelő a helyes döntés meghozatalához. Fejtsük ki ezt valamivel bővebben! Felnőttünk egy kulturális környezetben, és egyéni fejlődésünk során elképzeléseket (ezt nevezzük reprezentációknak) alkottunk a világról. Ezek azonban véges időnk, ﬁgyelmünk, memóriánk és elszántságunk miatt gyakran hiányosak, tévesek. Tudásunk egy része nem megbízható – fantom, mint az a hit, hogy a spenótban rengeteg a vas. De nem tudjuk, hogy ismereteink mely részei ilyen fantomok.

Amiről pedig azt gondoljuk, hogy tudjuk, az más, szintén hiányos reprezentációkkal rendelkező szülőktől, tanároktól, játszótársaktól és tinisztároktól vagy önhitt médiaszemélyektől származik. Átvettük őket tudatosan vagy öntudatlanul. Ismereteink nagy része más emberektől vagy általuk írt könyvekből származik, és a döntési helyzetekben gyakran szorulunk arra, hogy a már elfogadott nézetek (belső reprezentációink) kiegészítésére új ismeretek (külső reprezentációk) közül válogassunk.

Ha megkérdőjelezhetetlen döntéseket akarnánk hozni, ahhoz tudnunk kellene, hogy „hogyan van a világ”. Amikor egy kérdésben nincsen általánosan elfogadott álláspont, legtöbbször a három alábbi helyzet egyike adódik. Van, hogy úgy érezzük, hogy tudjuk az egyetlen helyes választ, de ezt nem tudjuk mindenkivel elfogadtatni környezetünkben, mert érveinket nem tartják meggyőzőnek (tehát vagy mi vagyunk hülyék, vagy ők). Van úgy is, hogy egyetlen helyesnek tűnő megoldást sem ismerünk. De talán a leggyakoribb, hogy bizonyos csoportok sokféle álláspontot tartanak helyesnek (ne adj’ isten tökéletesnek), de ezek ellentmondóak, és mi nem tudunk köztük egyértelműen dönteni.

Rengeteg fontos és egész életünkre kiható döntést kell meghoznunk világunkban. Hiszen tényleg nem mindegy, hogy gyermekünk milyen traumákat él át, és hogy ezek káros hatásai hogyan orvosolhatók. Ha szegényke az előzőéletéből hoz traumákat, mert volt neki előzőélete, akkor azon kell segíteni. De ha nem volt, akkor ne ugráljon körülötte valami sámán tízezer forintos órabérért! Hiszen ezt a pénzt akkor sokkal hasznosabban is lehet a csöppségre fordítani: jobb minőségű ruhát vagy élelmiszert venni (de tényleg négyszer olyan jó a biosárgarépa?), vagy jobb különórákra járatni, stb.

Nézzünk egy másik példát, ahol a felelősség még nyilvánvalóbb! A természetes vizekben, amelyekből ivóvizünket nyerjük, van valamennyi arzénvegyület. Nem mindegy, hogy a csapvízben milyen arzéntartalmat enged meg az állam. Pontosan – természetesen – nem tudjuk, hogy milyen koncentrációtól válik az arzén veszélyessé (és meddig tart az, amikor még csak fényesíti a szőrzetet). Nem kívánunk sokezres emberkísérleteket végezni, hogy eldöntsük, mekkora koncentráció hány emberéletet követel. A tudósok precízen ellenőrzött rágcsálókísérletekben halomra ölhetik a hörcsögöket vagy patkányokat, de ettől pontosan nem tudjuk, hogy a részben – de nem teljesen – patkányszerű emberekre hogyan hat az arzén. Azokban az esetekben, amelyekben pedig sajnos valóban emberéleteket követel az arzén, ott általában nem ismerjük olyan pontosan a tragédiát előidéző tényezőket, hogy kizárólag erre alapozzuk a maximális arzéntartalmat megállapító rendeletet. Nyilvánvaló, hogyha túl magasan állapítják meg a határt, az emberéletekbe kerül. De ha túl alacsonyan, akkor hatalmas költségeket feleslegesen emészt fel a víz tisztítása. Más felhasználás mellett ezzel a pénzzel emberéleteket lehetne megmenteni. Hiszen ha milliárdokat költünk a túl tiszta víz előállítására, és ezzel nem mentünk meg további életeket (vagy csak néhányat), akkor ezt a pénzt „kidobtuk az ablakon”, holott jobb élelmiszerellenőrzésre, káros gázok szűrésére, kevésbé veszélyes utak építésére vagy rákszűrésre is fordíthattuk volna, amivel viszont több életet óvhattunk volna meg. Egy ilyen döntés tehát mindenképpen – ha nagyon absztrakt módon is – emberéletekről dönt. Absztrakt módszerekkel ugyan (ilyenekkel foglalkozik a kockázatelemzés és -menedzsment), de el lehet dönteni, hogy hány életet mentünk meg a víz tisztítására fordított összeggel és hány emberéletet nem mentünk meg.

Mire is jók ezek a példák? Hogy belássuk, legtöbb döntésünkben van valami közös: majdnem mindig tudunk jobban vagy rosszabbul dönteni, de mindez alapvetően függ attól, hogy mit tudunk a problémáról és a válaszlehetőségekről, milyennek látjuk a világot. Úgy is fogalmazhatunk, hogy döntéseinkre alapvetően hat az, hogy mit nem tudunk, vagy mit tudunk rosszul a világról. De honnan tudjuk, hogy mely véleményeket tegyük magunkévá, kinek az álláspontját vegyük ﬁgyelembe, és ki az, akire egyáltalán ne hallgassunk? Könyvünk fő témája lassan kezd körvonalazódni. Talán így fogalmazhatnánk meg azt az egyetlen problémát, amivel foglalkozni szeretnénk: mikor, hogyan, miért választunk a különféle tudásjelöltek közül?

1.3 ábra: Bízzunk valamiben, ami ennyire hatékony? A pi-vizet hazánkban sok ezren naponta isszák – miért?