Julesz Béla

Dialógusok
az észlelésről

Budapest, 2000

Ez a könyv az illetékes Kuratórium döntése alapján az Oktatási Minisztérium támogatásával a Felsőoktatási Pályázatok Irodája által lebonyolított felsőoktatási Tankönyvtámogatási Program keretében jelent meg.

A mű eredeti címe:

Dialogues on Perception

© Bela Julesz, MIT Press Edition, 1995

© Hungarian translation Typotex, 2000

Fordították: Lukács Ágnes, Oláh Gábor, Pócs Ádám

Minden jog fenntartva. Az elektronikus mű egyetlen részlete sem használható fel,

nem továbbítható a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Az elektronikus változat a könyv 2000-ben megjelent kiadása alapján készült.

ISBN 978-963-279-207-1 

ISSN 1417 6793

Sorozatcím: Test és lélek

A sorozatban megjelent kötetek:

A. Gopnik – A. N. Meltzoff – P. K. Kuhl: Bölcsek a bölcsőben

Bereczkei Tamás: Az erény természete

Charles G. Gross: Agy, látás, emlékezet

Daniel Dennett: Darwin veszélyes ideája

Douwe Draaisma: Metaforamasina

Douwe Draaisma: Miért futnak egyre gyorsabban az évek?

Geoff?rey Miller: A párválasztó agy

Johan Goudsblom: Idõrezsimek

J. P. Changeux: Agyunk által világosan

Karl Popper: Test és elme

Kövecses Zoltán: A metafora

Michel Jouvet: Alvás és álom

Pléh Csaba: A pszichológia örök témái

Pléh Csaba: Bevezetés a megismeréstudományba

Pléh Csaba (szerk.): A megismeréskutatás egy új útja

Steven Pinker: A nyelvi ösztön Karl Popper: Test és elme

Témakör: pszichológia

Kedves Olvasó!

Köszönjük, hogy kínálatunkból választott olvasnivalót!

Újabb kiadványainkról, akcióinkról a www.typotex.hu és a facebook.com/typotexkiado,

és a www.interkönyv.hu oldalakon értesülhet.

Kiadja a Typotex Elektronikus Kiadó Kft.

Felelős kiadó: Votisky Zsuzsa

Felelős szerkesztő: Kovács Gyula

Borítóterv: Kovács Gyula

A könyv elektronikus változatát készítette:

Rideg Orsolya, Pekó Zsolt

Projektvezető: Földes László

www.multimediaplaza.com

Tartalom

A szerkesztő megjegyzése

Köszönetnyilvánítás

Bevezetés

I. rész  Dialógusok általános témákról

1. Mi a látáskutatás?

2. Az alkotás folyamata: konjugáció, vagy tudományos kétnyelvűség?

3. Az elméletek szerepe a pszichobiológiában

4. Matematika és pszichológia

5. A pszichológia és az idegélettan közötti híd: a test-elme probléma, metafizika nélkül

6. Metatudományos problémák

7. A kritikus periódus és a kérgi plaszticitás

Epilógus

II. rész  Dialógusok speciális témákról

8. A vizuális észlelés néhány stratégiai fontosságú kérdése

9. Az észlelés atomjai: ismét a texton-elmélet

10. Az alacsony szintű látás szerepe a pszichobiológiában és a vizuális megismerésben

11. Felfedezéseim rövid története

12. Újabb eredményeink

13. Az akusztikus és vizuális észlelés összehasonlítása

14. Még egyszer a küklopsz-percepció alapjairól

Függelék

Kapcsolatok

Szakkifejezések

Magyar nyelvű irodalom

Fiatalkorom tudományos hősei emlékének, munkatársaimnak és Margitnak

A szerkesztő megjegyzése

Ez valóban – ahogy a szerző mondja – egy nagyon személyes könyv, ezért a párbeszédeket a lehető legkevesebb szerkesztéssel adjuk közre.

A zárójel nélküli szöveg a párbeszédet folytatók egyikének, A-nak vagy B-nek beszédeként értendő; a zárójeles információ kiegészítő jellegű.

Köszönetnyilvánítás

Szeretném itt felsorolni azokat a barátokat és kollégákat, akiknek köszönettel tartozom a monográfia elkészítésében nyújtott segítségükért. Életem jótevőinek szóló részletes tiszteletadásomat az A függelék tartalmazza.

Először is köszönöm barátomnak és régi társamnak Dr. Thomas Papathomasnak, akinek fejében megszületett a Rutgers Egyetemen 1993 tavaszán a tiszteletemre tartott Nemzetközi Konferencia ötlete (ennek címe A pszichofizika, a neurofiziológia és a komputációs látás összekapcsolása volt). (Ezena konferencián több mint 200 kolléga vett részt a világ minden tájáról. Írott anyagát az MIT Press fogja kiadni Early Vision and Beyond címmel.) Miután kikötöttem, hogy 65. születésnapom csupán egy szimpóziumra lehet elegendő ok, és hogy az összejövetel minőségét nem hígíthatja fel semmilyen explicit tiszteletadás, úgy döntöttem, hogy aktív részvétel nélkül élvezem a konferenciát, és kollégáimnak ajándékként inkább írok egy monográfiát. (Igaz, hogy az utolsó fejezetet megírtam a konferencia írásos anyagában.)

A szervezőbizottsággal és különösen titkárnőnkkel, Carol Essoval együttműködésben Thomas számos hónapot töltött a konferencia megvalósításával. A konferencia nagy siker lett, és én fölöttébb élveztem az előadásokat. Számos pszichobiológiai érdeklődési területemet tükrözték és különösen örültem, hogy a kiváló előadók közül sokan korábban doktori iskolát végzett munkatársaim voltak.

Rendkívül leköteleztek a Spatial Vision szerkesztői is – különösen Adam Reeves és a vendégszerkesztő, Jeremy Wolfe – hogy két különszámot szenteltek születésnapom megünneplésére (1993, no. 2; 1994, no. 2). Nagyon megtisztelve érzem magam a konferencia írásos anyagának és a Spatial Vision különszámainak szerzői által.

Két felkérésre írt cikket – három különböző olvasóközönség számára – éppen a Párbeszédek megírása előtt fejeztem be. Az első, amely a Reviews of Modern Physics-ben jelent meg „Early vision and focal attention” címmel 1991ben, a Párbeszédek gerincét adta. A második, „Some strategic questions in visual perception” (in Representations of Vision: Trends and Tacit Assumptions in Vision Research, szerk. A. Gorea (Cambridge University Press, 1991)), pszicobiológusok és episztemológusok számára íródott. A második cikkben felhasználtam egy másik felkérésre írt cikkem anyagának egy részét: „Consciusness and focal attention: Answer to John Searle,” amely a Behavioral and Brain Sciences-ben jelent meg 1993, hosszú halogatás után. Az a számos kedvező megjegyzés, amit a fenti, előzménynek tekinthető cikkek olvasóitól kaptam, bátorított arra, hogy megírjam ezt a könyvet. Köszönöm Dr. Gérard Toulouse-nak, hogy felkért, írjak a Rev. Mod. Phys.-be, és Dr. Francis Cricknek, hogy a kézirat elolvasása után bátorított. Köszönöm Dr. Andrei Goreának azt is, hogy meghívott a párizsi konferenciára.

A Párbeszédek korábbi változatait számos kolléga elolvasta. Köszönöm a stratégiától kezdve az angol stílusig mindenre kiterjedő hasznos tanácsaikat. Különösen hálás vagyok Dr. George Hungnak, aki azt tanácsolta, hogy válasszam az esszéket két részre – ez tényleg sokkal simábbá tette az olvasást. Köszönettel tartozom Dr. Bart Andersonnak, Dr. Jochen Braunnak, Dr. Jih Jie Changnak, Dr. Itzhak Hadaninak és Dr. Kovács Ilonának is. Nagyon sok hasznos megjegyzést kaptam a Caltech-nél dolgozó kollégáimtól, és köszönöm John Allman, Cristopher Koch és Terry Sejnowski professzoroknak a bátorításukat. Nagyon sok külön köszönettel tartozom John T. Bruernak, a James S. McDonnel alapítvány elnökének, aki elolvasta a kéziratot és beajánlott engem Harry Stanton úrnak, a Bradford Books vezető szerkesztőjének.

Ha átfutom a referenciákat, és látom, hogy milyen sok kollégát – akiket csodálok, és akiktől olyan sokat tanultam – nem idézek, úgy érzem, hogy a legmélyebb bocsánatkéréssel tartozom nekik. Egyetlen dolgot hozhatok fel a mentségemre, mégpedig azt, hogy évekig dolgoztam egy tankönyvön, a The Enjoyment of Vision by Eye and by Intellect-en, amelyben többszáz fontos, itt nem idézett cikkre utalok. A Párbeszédek egy nagyon személyes monográfia, amely legfőképpen saját kutatási érdeklődésemhez és a képzeletemet megragadó vizsgálatokhoz kapcsolódik.

Életem során kétszer – 1969-1971-ben, amikor a Foundations of Cyclopean Perception-t írtam, és most – volt abban az érdekes élményben részem, hogy a gondolataim csak úgy kiugranak (akkor egy távoli írógépen, most egy monitor képernyőjén). Ezzel szemben 1987-ben több hónapon keresztül – miközben egy autóbalesetből épültem fel – minden egyes alkalommal, amikor a tollat a papírhoz érintettem, csak egy tintapaca jelent meg. Egyszer olvastam egy riportot Jean-Paul Sartre-ral, aki 70 éves korában majdnem vak volt, és abbahagyta az írást. Amikor megkérdezték tőle, hogy miért nem diktálta le gondolatait egy gyorsírónak, azt mondta, hogy az ujjai és elméje közötti visszajelentés nélkül a gondolatai nem áramlanak. Egy könyv megírásának képességét nem szabadna természetesnek venni, és én ezt a sors különös kegyének tekintem.

Bevezetés

Diák: Professzor úr, tudna nekem tanácsot adni? Milyen hosszú legyen a doktori disszertációm?

Professzor: Természetesen. Ha ön lenne Paul Dirac, egy oldal is elég lenne; a maga konkrét esetében azonban 480 oldalra lesz szükség!

Sajnos a pszichológia nem olyan érett tudomány, mint a fizika, és én sem vagyok Dirac. Azt hiszem, hogy a fenti diáknál azért okosabb vagyok, így ez a monográfia kicsit rövidebb, mint 480 oldal. A pszichobiológia – és vele az én szakterületem, a vizuális észlelés is – nagyjából abban a kezdetleges állapotban van, ahol a molekuláris biológia volt a DNS kettős-spirál szerkezetének felfedezése előtt. A látás pszichofizikájának, neurofiziológiájának és neuroanatómiájának kutatói között alapvető kérdésekben nincs egyetértés, sőt, vannak, akik szerint jelenlegi tudásunk nem elegendő még az alapvető kérdések megfogalmazásához sem. Vegyük például az „észleletek” (más néven „qualiák”) problémáját. Bárhol is tesztelik az idegélettanászok az agyat mikroelektródáikkal, mindenhol igen hasonló idegsejt-aktivitási grafikonokat kapnak, függetlenül attól, hogy a helynek megfelelő észlelet fényesség, szín, hangmagasság, viszketés, meleg, fájdalom, öröm, szorongás, éhség vagy jóllakottság. Valószínűleg finom különbségek vannak a különböző modalitásoknak megfelelő neuroncsoportok téridői vagy kémiai aktivitásmintázatában – ezeket jelen pillanatban még homály fedi. Ez csak egy példája annak, hogy mennyire nem ismerjük az „agy kódját”, ha létezik egyáltalán ilyen. (Az észleletek problémájára, valamint egyéb metatudományos kérdésekre a 6. párbeszédben még visszatérünk.)

Természetesen nem volt minden, a DNS-spirál és a genetikus kód megfejtése előtt végzett molekuláris biológiai kutatás hiábavaló vagy értéktelen. Éppen ellenkezőleg. A darwini evolúcióelmélet valószínűleg minden idők legnagyobb tudományos gondolata, és Mendel kísérletei nyitották meg az utat a génfogalom előtt. Mivel lassan közeledem a tekintélyes 65 éves korhoz (ami önmagában is majdnem csodálatos esemény, mivel több alkalommal kerültem olyan helyzetekbe, amelyekben a túlélési arány igen alacsony), volt szerencsém a látás neurofiziológiájában és pszichobiológiájában tanúja lenni néhány nagyszerű felfedezésnek, olyanoknak, mint például az agykéreg kolumnáris szerveződése és a hasított agy kísérletek. Különösen megtisztelve érzem magam amiatt, hogy egyes technikai újdonságok bevezetésével (pl. a számítógéppel generált randompont-sztereogramok, kinematogramok és textúrák) magam is hozzájárulhattam ahhoz a fejlődési folyamathoz, amely végül a pszichológia „alacsony szintű látásnak” nevezett alterüleétéhez vezetett, és kapcsolatot teremtett a pszichofizikai adatok és a majmokon végzett neurofiziológiai vizsgálatokkal feltárt korai kérgi feldolgozási szakaszok között.

1987-ben, azon a napon, amelyen az Egyesült Államok tudományos akadémiájára való felvételemet ünnepeltük volna, életveszélyes autóbalesetet szenvedtem. A balesetet súlyos depresszió követte. Kínlódó elmémben megjelent egy becsmérlő figura, aki gúnyolódni kezdett rajtam és kétségbe vont mindent, amit valaha is fontosnak tartottam. Ez az ellenfél-figura megkérdőjelezte és feje tetejére állította mindazt, amit nyilvánvalónak tartottam, vagy amiről azt gondoltam, hogy egyike kevés eredeti ötletemnek. Galilei híres Dialógusaira emlékeztet, Simplicióval (aki Arisztotelészben hisz), Salviatival (aki Galilei nézeteit képviseli) és Sagredóval (aki az értelmes és semleges döntőbíró); szerény személyem játszotta Simplicio szerepét. Ekkortájt éppen befejezni készültem második monográfiámat; de belső ellenfelem hatására úgy döntöttem, hogy teljesen átírom a könyvet. Azt reméltem, hogy vissza tudok majd emlékezni a vitákra, és a kéziratot át tudom majd írni a köztem és belső kritikusom között folyó párbeszédek sorozatává. Gyanítottam, hogy igen nehéz feladat lesz, olyasmi, mintha sakkozni próbálnék önmagam ellen. Szerencsére néhány hónapra rá kiküzdöttem magam a depresszióból, visszanyertem megszokott optimista énemet; de ezután gondolkodásomban egy furcsa fordulat következett be. Ahogyan G. M. Stratton és Ivo Kohler átfordító szemüvegei egy idő után helyreállítják a normális észlelést, ellenfelem feje tetejére állított érvei hirtelen talpukra álltak, és sajátoméhoz hasonlóvá váltak; olyanfajta kétségekké lettek, amelyekre minden tudósnak szüksége van.

B: Eddig nem érdekelt, hogy mire pazarlod az idődet. Persze jobban élveztem volna, ha e könyv írása helyett inkább egyéves világkörüli útra mentél volna. De az, hogy becsmérlő figurának, egyfajta „ördög ügyvédjének”, meg a kínzódnak nevezel, azért túlzás. Tiltakozom! Mindketten azt hittük a baleset után, hogy meg fogunk halni, és sosem tetszett, ahogy tudományos eredményeiddel kapcsolatban viselkedtél: mintha kitüntetések lennének, amiket mindenkinek látnia kellene. Azt akartam, hogy utolsó napjaiddal méltóságban és az emberi hiúság felesleges foltjai nélkül nézzél szembe, ezért kételyeket ébresztettem fejedben a tudományos eredményeid súlyával kapcsolatban. Végeredményben egyet kell értened velem – még akkor is, ha már ismét a régi éned vagy: legismertebb tudományos hőstetted, a számítógéppel generált randompont-sztereogram valójában csak a Természet által évezredekkel ezelőtt feltalált álcázás egy formája. Az a tény, hogy mondjuk Helmholtz nem készített csiszolópapírból ollóval ilyen sztereó-képeket, adott neked egy szerencsés esélyt, és, ahogy első monográfiádban megemlítetted, Aschenbrenner (1954) már csinált valami hasonlót.

Második elméleted, azzal a sejtéssel, hogy „izo-másodrendű textúrapárok alapos vizsgálat nélkül nem különböztethetők meg egymástól” olyan elvont volt, hogy senki sem fáradt azzal, hogy megcáfolja, és ezzel kaptál egy újabb esélyt a sorstól. Fortuna megengedte, hogy te magad cáfold meg, és te ezt a kudarcot azzal leplezted, hogy bemutattad a textonok győzedelmes felfedezését. Ami azt illeti, azért hagytam, hogy megírd ezt a könyvet, mert szórakoztatott. Látni akartam, hogyan kreálsz csekélyke eredményeidből egy tekintélyes történetet. Ezért fogom visszatartani magam az itt következő fejezetekben. Ha nem hencegsz sokat, csöndben maradok, de nem fogom tőled eltűrni a túlzó vagy bombasztikus állításokat. Az olvasó B alatt Bélát kell hogy értsen – a jobbik énedet, némileg hedonisztikusabbat, de mindenképpen őszintébbet, mint a Szerző Alterego, aki A néven fog szerepelni. De továbbra is az a véleményem, hogy egy egzotikus utazás a Selyemút mentén jobb lett volna, mint a te kis ego-túrád!

A: Örülök, hogy hajlandó vagy együttműködni velem, és erre az időre társamnak, nem pedig ellenségemnek foglak tekinteni. Azt is tudom, hogy neked meglehetősen határozott a véleményed, és én vagyok az, aki hangulati hullámaimnak megfelelően néha ellenfelemnek, néha (gyakrabban) társamnak látlak téged. Ennek ellenére biztos vagyok benne, hogy e mostani kitörésed után olvasóim többsége boldog, hogy a benne lakozó énke sokkal kezesebb jószág. Ami azt illeti, depresszióm ideje alatt néhány kollégám észrevette, hogy nem vagyok olyan biztos magamban és az elméleteimben, és próbálták tartani a távolságot tőlem. Például ez alatt az idő alatt kaptam a Nature szerkesztőitől elbírálásra két olyan cikket, amelyek támadták a texton-elméletemet, és helyette Laplace-piramisba rendezett lineáris filtereket és néhány nemlineáris operációt javasoltak. (Mellesleg évekkel korábban javasoltunk egy hasonló modellt: Julesz és Bergen, 1983.) Kiválónak tartottam a cikkeket, de meg akartam viccelni a szerzőiket. Beküldtem a Hírek és vélemények rovatba (a Nature azon rovatába, ahol a két cikk megjelenni készült) egy kéziratot, amit Ben Krösével együtt írtunk, aki tanítványom és kutatótársam volt a Caltech-en (Julesz és Kröse, 1988). Kröse és én ugyanazokat a Laplace-piramisokat használtuk, mint a cikkek szerzői, de a hierarchiának éppen abban a szakaszában, amelyben az ő modelljük a leglényegesebbnek tűnt, mi egy egyenletes szürke ingerábrát használtunk, majd ezután következtek az inverz műveletek (1.1. ábra). Az eredményül kapott textúrapár elvárásainknak megfelelően pontosan olyan könnyen megkülönböztethető volt, mint az eredeti, annak ellenére, hogy a szerzők által legfontosabbnak tartott téri felbontási fázisban az inger valójában hiányzott. (Ez a trükköt, amit az akusztikában „hiányzó alaphangnak” neveznek, gyakran használják annak bemutatására, hogy a hallórendszer nemlineáris működése hogyan állítja vissza a hiányzó hangmagasságot a magasabb harmonikusok összetételeként.) A hozzáértők számára ez biztos jele volt annak, hogy rendbejöttem, a barátaim pedig megnyugodtak, hogy visszanyertem az önbizalmamat. Ezt az epizódot két dolog miatt idéztem fel. A pszichobiológiában a legtöbb fontosnak tartott kutatási téma pusztán divat kérdése, és jobban függ egyes karizmatikus egyének meggyőző erejétől, mint mély tudományos igazságoktól; ebből következően a tudományos közösség elvárja ezektől az egyénektől, hogy higgyenek a munkájukban. Ha ők maguk elkezdenek kételkedni, miért higgyenek a többiek? Végül is, ők tudják!

1.1 ábra. (a) Az eredeti textúrapár. (b) Annak Laplace-piramis általi lebontása, amelyet a Laplace-szűrők kimenetének négyzetre emelése követ. A reprodukció korlátai miatt csak a 0-5. szinteket ábrázoltuk. A legnagyobb folt-kontraszt a 3. szinten jelentkezik. (c) A rekonstruált kép, fordított Laplace-piramissal; a 2–4. szinteket egységes szürkére változtattuk. Látható, hogy az így létrejövő kép egy könnyen megkülönböztethető textúrapárt ábrázol, annak ellenére, hogy hiányoznak belőle azok a szintek (frekvenciasávok), amelyek a b ábra nagy energiakülönbségeit tartalmazzák. Julesz és Kröse 1988 alapján.

B: Ebben az esetben egyetértek veled – annál is inkább, mert pontosan tudom, mennyire őszintén szoktad becsülni szakmabeli kritikusaidat. Mivel én vagyok az kettőnk közül, aki jobban szeret szórakozni, mi lehetne nagyobb öröm nekem, mint tudományosan korrekt és ráadásul humoros módon viszonozni egy kritikát. Azért volt ez különösen jó vicc, mert végeredményben egy régi barát munkájának egy nem túl érdekes részletét kritizáló cikk megjelenhetett volna valamelyik szakfolyóiratban is, a látványos Nature helyett. Ezt csak azért mondtam, hogy tisztázzam az álláspontomat ezekben a beszélgetésekben. A szerzővel kapcsolatos problémáim nem függenek össze a hiúságával, büszkeségével és egyéb emberi gyarlóságaival, amikben egyébként, mint énjének egy része, osztozom is vele. Csak akkor fogok közbeszólni, ha úgy érzem, hogy A bizonyos állításai nem elég átgondoltak vagy túl nagyképűek az én ízlésemnek.

A: Megegyeztünk! Mellesleg, egy igen fontos dolgot vetettél fel a tudományos kritikával kapcsolatban. Hadd idézzek Békésy György csodálatos Experiments in Hearing (Hallási kísérletek) című könyvének előszavából (1960):

„A tudományos kutatás egyik legfontosabb jellegzetessége a hibák észlelése és kijavítása. … A hibák kezelésének egyik módja az, ha az embernek vannak olyan barátai, akik hajlandók kritikusan megvizsgálni előzőleg a kísérleti elrendezést, a kísérlet elvégzése után pedig az eredményeket. Még jobb, ha van az embernek egy ellensége. Egy ellenség hajlandó rengeteg időt és agymunkát áldozni arra, hogy apró és nagy hibákra vadásszon, és ezt minden ellenszolgáltatás nélkül teszi. Az a baj, hogy ritka a feladatra igazán alkalmas ellenség; a legtöbbjük csupán szokványos. A másik probléma az ellenségekkel, hogy néha barátainkká válnak, és buzgóságuk javarészét elveszítik. Így történt, hogy az író elveszítette három legjobb ellenségét.”

Azt is szeretném hozzátenni, hogy azokban a cikkekben, amelyeknek nem én vagyok az első vagy egyetlen szerzője, mindig igyekeztem elkerülni saját metaelméleteim fogalmait. Arra például mindig vigyáztam, hogy ne rángassam bele a texton-elméletbe azokat a munkatársaimat, akik némileg szkeptikusak voltak ezzel kapcsolatban, és közös cikkeinkben a „texton grádiensek” helyett a semleges „textúragrádienseket” használtuk. Remélem, ez a közjáték segített tisztázni a két szereplő viszonyát az itt következő párbeszédeinkben.

Megemlítetted azt is, hogy a számítógéppel generált randompontsztereogramok bevezetése előtt (Julesz, 1960) Aschenbrenner (1954) már publikált egy kézileg készített RPS-t, amit valószínűleg a II. világháború alatt fejlesztett ki. A számítógéppel generált RPS-ek tették lehetővé azonban először az ideális álcázást (az egy szemmel is észlelhető jelzéseket szolgáltató tökéletlenségek nélkül), és a számítógépek tették lehetővé az RPS-ek gyakorlati megvalósítását. Mind Aschenbrenner, mind én tudatában voltunk annak, hogy hogyan lehet „térlátással leleplezni az álcázást”, mivel ez általánosan ismert a légi felderítés szakemberei számára is. Aschenbrenner azonban – aki eredményeit egy szakfolyóiratban publikálta (amelyet sem én, sem más pszichológusok nem ismertünk) – nem tudta, hogy ez a felfedezés új a pszichobiológus kutatók számára. Saját legnagyobb érdememnek ezért azt tartom, hogy én voltam az, aki először a pszichológusok tudomására hoztam, hogy három dimenzióban lehetetlen a tökéletes álcázás.

Felépülésem egybeesett a tanszék elköltözésével: 1989 januárjában a Bell Laboratóriumból a Rutgers Egyetem újonnan megalapított Látáskutatási Laboratóriumába települtünk át. Ezt követően kollégáimmal számos, bennünket már évek óta akadályozó tudományos problémát oldottunk meg. Ezek a legújabb eredmények olyan fontosak számomra, hogy az egész 12. Dialógust nekik szenteltem.

A fentieken túl még egy történet áll e könyv születése mögött. Mialatt a The Enjoyment of Vision by Eye and Intellect (A látás öröme a szemnek és az észnek) című könyvemen dolgoztam – amely egy haladó szintű egyetemi tankönyv volt – problémáim akadtak egyes általam igen fontosnak tartott témákkal kapcsolatban, amelyekben nem voltam egészen bizonyos. A tankönyvek rendszerint kinyilvánító stílusban íródnak, a szerző tekintélyként szólal meg, aki nem vet fel kétségeket a leírtakkal kapcsolatban. Úgy gondoltam, hogy kiemelem ezeket a részeket is, és átírom őket dialógus formába.

A beszélgetések számos egymáshoz nem kapcsolódó témát érintenek. Az olvasó feltehetőleg állást foglal majd a vitákban, A-val vagy B-vel tart, esetleg egyikükkel sem. (Sajnos a pszichobiológiában nincs Sagredo, aki független és bölcs vitavezetőként működhetne.) Azt remélem, hogy az olvasó valóban egy harmadik véleményen lesz, amely független az itt kifejtettektől, és teljesen új gondolatokkal fog majd előállni. Végeredményben egy tudományos monográfia egyetlen célja, hogy katalizátorként működjön, segítsen másoknak tisztázni saját gondolataikat, és talán néhány új meglátáshoz is elvezessen. Igyekeztem olyan témákat választani, amelyek nem csak számomra, hanem barátaim és kollégáim számára is érdekesek voltak. Ha cserébe választ kapok néhány felvetésemre, akkor ez a könyv felülmúlja várakozásaimat.