NIGEL BARLEY

Egy zöldfülű antropológus kalandjai

Feljegyzések a sárkunyhóból

Fordította:

Varró Zsuzsa

TYPOTEX KIADÓ

A könyv első kiadásának megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap támogatta.

A mű eredeti címe: The Innocent Anthropologist. Notes from a Mud Hut.

British Museum  Publication Ltd. 1983 © Nigel Barley, 2006

Hungarian translation ©Varró Zsuzsa, Typotex, 2006

Minden jog fenntartva. Az elektronikus mű egyetlen részlete sem használható fel,

nem továbbítható a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Az elektronikus változat a könyv 2006-ban megjelent kiadása alapján készült.

ISBN 978-963-279-210-1

ISSN 1788-3873

Sorozatcím: Szokatlan szempontok

A sorozatban megjelent kötetek:

Bjørn Lomborg: Cool it - Hidegvér!

J. A. Tillmann: Más-világi megfigyelések

Láng Benedek: Mágia a középkorban

Piotr Kłodkowski: A Kelet csodálatos zamata

Venetianer Pál: Génmódosított növények

Témakör: antropológia

Kedves Olvasó!

Köszönjük, hogy kínálatunkból választott olvasnivalót!

Újabb kiadványainkról, akcióinkról a www.typotex.hu és a facebook.com/typotexkiado,

és a www.interkönyv.hu oldalakon értesülhet.

Kiadja a Typotex Elektronikus Kiadó Kft.

Felelős kiadó: Votisky Zsuzsa

Felelős szerkesztő: Laik Eszter

Borítóterv: Szentesi Csaba

A könyv elektronikus változatát készítette:

Asztalos Mariann, Pekó Zsolt

Projektvezető: Földes László

www.multimediaplaza.com

Tartalom

1 Miért menjünk terepre?

2 Légy készen!

3 Kalandra fel!

4 Honi soit qui Malinowski

5 Vezessetek a főnök elé!

6 Neked tiszta az ég?

7 „Ó, Kamerun, atyáink bölcsője, te”

8 A gödör mélyén

9 Ex Africa semper aliquid miseria

10 Ki mint vet, úgy arat

11 A nedves és a száraz

12 Legyen dudoros a homlokod!

13 Egy angol jövevény

Jeepnek

1
 Miért menjünk terepre?

– Akkor meg miért ne mennél terepre? – a kérdést egy kollégám tette fel, miután végére ért némileg illuminált kiselőadásának az antropológia, az egyetemi oktatás és általában a tudományos élet jelenlegi állásáról. A mérleg nem volt kedvező. Úgy jártunk, mint Mrs. Hubbard, aki leltározni akart, és akkor vette észre, hogy üres az éléskamra.

Az én történetem a szokásos. Felsőoktatási intézményekben képeztek, és inkább a véletlen, semmint a szándék sodort a tanításba. Angliában az egyetemi élet néhány tarthatatlan feltételezésre épül. Először is, feltételezik, ha valaki jó tanuló, jó lesz kutatónak. Ha valaki jó a kutatásban, jó lesz tanárnak. Ha valaki jó tanár, terepmunkára kíván majd menni. Ezen összefüggések közül azonban egyik sem áll fenn. Kitűnő diákok csapnivaló kutatómunkát képesek végezni. Remek egyetemi előadók, akiknek a neve sohasem hiányzik a szakmai folyóiratokból, olyan zsibbasztóan unalmas előadásokat tartanak, hogy a diákok a lábukkal minősítik, és felszívódnak, mint harmat az afrikai napon. A szakma tele van olyan odaadó terepmunkásokkal, akiknek az arca cserzett a forró égövek viszontagságaitól, a fogukat csikorgatják attól, hogy évekig bennszülöttekkel foglalkoztak, de vajmi kevés vagy semmi érdemleges mondanivalójuk nincs a tudomány számára. Mi, nyápic „új antropológusok”, akiknek a doktorija könyvtári kutatáson alapult, úgy döntöttünk, hogy ez az egész terepmunka-história túlságosan fel van fújva. Persze az idősebb tanárok, akik a brit birodalom idején teljesítettek szolgálatot, és „csak úgy rájuk ragadt az antropológia, miközben tették a dolgukat”, személyesen érdekeltek ama kultusz fenntartásában, amelynek egykor főpapjai voltak. Átkozottul megszenvedték a mocsarak és őserdők megpróbáltatásait és nélkülözéseit, és semmiféle hátulgombolós ne is próbálja magának megspórolni ezt az utat.

Ha egy vitában megszorongatják őket valamilyen elméleti vagy metafizikai kérdésben, szomorúan megrázzák a fejüket, közönyösen szívnak egyet a pipájukon vagy végigsimítanak a szakállukon, és valami affélét mormolnak, hogy a „valóságos emberekre” nem alkalmazhatók az olyanok elvont spekulációi, akik „soha nem végeztek terepmunkát”. Őszinte szánakozást mutatnak az ilyen szerencsétlenek iránt, de ez mit sem változtat a helyzeten. Ők jártak ott, ők látták. Ehhez nincs mit hozzátenni.

Miután néhány évig tanítottam a készen kapott ortodox tanokat egy nem különösebben rangos antropológia tanszéken, úgy éreztem, megérett az idő a változásra. Korántsem volt könnyű megállapítani, hogy a terepmunka vajon az olyan kellemetlen feladatok közé tartozik-e, mint a kötelező katonai szolgálat, amit becsülettel, némán el kell szenvedni, vagy a szakmával járó kiváltság, amiért csak hálás lehet az ember. A kollégák véleménye sem segített igazán. Legtöbbjüknek bőven volt ideje rá, hogy tapasztalatait a romantikus kaland rózsaszín fényével övezze. A múltbéli terepmunka ténye mintegy feljogosítja az embert az unalmas fecsegésre. A barátok és a rokonság is csalódott, ha a mosástól egy közönséges nátha kezeléséig nincs minden téma etnológiai reminiszcenciákkal megspékelve. A régi történetek maguk is régi ismerősökké válnak, és a kutatónak hamarosan csak a terepmunka kellemes része marad meg az emlékezetében, a mértéktelen gyötrelem néhány kellemetlen szigetét leszámítva, amelyeket nem lehet elfelejteni vagy elfojtani az általános eufóriában. Volt például egy kollégám, aki azt állította, hogy csodálatosan érezte magát a nyájas és mosolygós bennszülöttek között, akik kosárszámra hordták neki a gyümölcsből és virágból álló ajándékokat. Ott-tartózkodásának belső kronológiájáról azonban értesülhettünk ilyen kijelentések formájában:

„Ez azután történt, hogy ételmérgezést kaptam”; vagy: „nem álltam túl biztosan a lábamon akkoriban, mert még megvolt az a gennyes hólyag a talpamon”. Leginkább azokra a vidám háborús visszaemlékezésekre hasonlít az egész, amelyek hallatán az ember minden jobb belátása ellenére sajnálja, hogy még nem élt akkoriban.

De talán lennének valami előnyei is a dolognak. A szemináriumok soha többé nem volnának unalmasak. Ha olyan témáról lennék kénytelen beszélni, amiről nyilvánvalóan fogalmam sincs, benyúlhatnék etnográfiai anekdotás zsákomba, ahogy az én tanáriam is tették a maguk idején, és előhúzhatnék valami hosszadalmas történetet, amitől a diákjaim legalább tíz percig csendben maradnának. Emellett lehetőség nyílna a legkülönbözőbb módokon lehengerelni beszélgetőtársaimat. Mindig eszembe jut erről egy eset. Még a szokásosnál is bárgyúbb konferencián vettem részt, és udvariasan csevegtem néhány kiváló kollégámmal, köztük két nagyon marcona ausztrál etnográfussal. Mintha előre megbeszélték volna, a többiek visszavonultak, és otthagytak védtelenül kitéve a horror antipodinak. Néhány percnyi csend után próbaképpen megkérdeztem, nem innának-e valamit, abban a reményben, hogy megtörik a jég. Az etnográfusnő undok grimaszt vágott. – Kösz, nem! – vakkantotta, és a szája eltorzult az undortól. – Épp elég volt a bozótban. A terepmunkának az az óriási előnye, hogy lehetővé teszi az ilyen mondatokat; nagyon helyes, hogy alsóbbrendű halandók nem vehetnek a szájukra efféléket.

Az a gyanúm, hogy az ilyen mondatok kölcsönzik a különcség becses auráját az antropológia tanszékek egyébként eléggé sótlan lakóinak. Az antropológusoknak szerencséjük van azzal a képpel, ami a köztudatban él róluk. A szociológusok, mint azt mindenki jól tudja, zagyvaságok és közhelyek humortalan, balos érzületű szállítói. Az antropológusok viszont hindu szentek lábainál ülnek, furcsa isteneket és obszcén rítusokat szemlélnek, és bátran lépnek olyan földre, ahol ember még nem járt előttük. A szentség és az isteni irrelevancia párája lengi be őket. Ők az angol különcegyház szentjei. A lehetőséget, hogy csatlakozzam hozzájuk, nem lehetett könnyelműen visszautasítani.

Igazság szerint azt az eshetőséget is fontolóra kellett venni – bármilyen csekély legyen is –, hogy a terepmunka sokat hozzátehet az emberiség tudáskincséhez. Első pillantásra ez meglehetősen valószínűtlennek tűnt. A ténygyűjtésnek önmagában kevés a vonzereje. Az antropológiában nem a tényekből van hiány, hanem abból, hogy kezdjenek is velük valami értelmeset. A „lepkegyűjtés” fogalma ismerős a szakmában: az olyan etnográfusok törekvéseinek jellemzésére szolgál, akik – miután nem boldogulnak az értelmezéssel – csak felhalmozzák furcsa szokások szemrevaló példáit, és terület szerinti, ábécé- vagy fejlődési sorrendbe rakosgatják őket az éppen aktuális divattól függően.

Őszintén szólva úgy tűnik, hogy minden más tudományos vállalkozáshoz hasonlóan a terepmunka létjogosultságát sem az adja, hogy az egyén milyen mértékben szolgálja a közjót, sokkal inkább az, hogy ez mennyiben járul hozzá az ő személyes épüléséhez. A tudományos kutatás, akárcsak a szerzetesi élet, valójában az ember saját lelkének tökéletesítéséről szól. Szolgálhat persze valamilyen nagyobb célt is, de nem csak ebből a szempontból kell megítélni. Ez a nézet kétségkívül nem lesz ínyére sem a konzervatív tudósoknak, sem azoknak, akik forradalmi élcsapatnak tekintik magukat. Mindkét tudósfajta olyan kenetteljesen nagyképű és öntelt, hogy képtelen elhinni: a világ nem csügg minden szaván.

Ezért aztán általános volt a megbotránkozás a szakmában, amikor Malinowskiról, a terepmunka „feltalálójáról” a naplóiból kiderült, hogy ő is csak gyarló halandó volt. Még őt is feldühítették és untatták a „feketék”, kínozta az elszigeteltség és a testi vágy. Széles körben vélték úgy, hogy a naplókat vissza kellett volna tartani, mert „ártanak az ügynek”, tekintélyrombolók, és nem tisztelik a nagy öregeket.

A tudomány művelőinek ezt a tűrhetetlen képmutatását minden adandó alkalommal orvosolni kell. Ilyesféle gondolatokkal a fejemben fogtam hozzá, hogy beszámoljak a saját vállalkozásomról. Semmi új nem lesz benne azok számára, akik ugyanilyen élményeken mentek keresztül, én azonban pontosan azokat az aspektusokat fogom hosszabban ecsetelni, amelyeket a szokásos antropológiai monográfiák elhallgatnak, mint „nem antropológiai”, „irreleváns” vagy „lényegtelen” tényeket. A tudományos munkámban mindig jobban vonzottak az absztrakció magasabb szintjei és az elméleti spekulációk, mivel csak ezek révén jutunk közelebb az értelmezés átfogó lehetőségéhez. Ha az ember konokul a földre szegezi a pillantását, az garantáltan érdektelen és beszűkült látásmódhoz vezet. Ez a könyv tehát arra szolgálhat, hogy helyreállítsa az egyensúlyt, és megmutassa a diákoknak és remélhetőleg a nemantropológusoknak is, hogyan viszonyul a kész monográfia a „véres valósághoz”, és átadjon valamit a terepmunka hangulatából azoknak, akiknek nem volt szerencséjük megtapasztalni.

A terepmunka gondolata már ott motoszkált a fejemben, az elvetett mag pedig csírázni kezdett, ahogy az már lenni szokott. – Miért akarnék terepre menni? – kérdeztem a kollégát. Széles gesztust tett, amiről látszott, hogy a tanítási repertoárjába tartozik. Olyan alkalmakkor használta, amikor a diákok ilyesmiket kérdeztek, hogy „mi az igazság” vagy „hogy kell írni azt, hogy »macska«. Legyen ennyi elég.

Udvarias kitaláció, hogy az antropológusokat emészti a vágy egy olyan nép között élni ezen a bolygón, akik az emberiség nagy titkát őrzik; és ehelyett másik kutatási terepet javasolni nekik felér legalábbis hitvestársuk lecserélésének ötletével. Én például nyomtatott és kéziratos óangol anyagból írtam a szakdolgozatomat. Ahogy ezt akkoriban némileg nagyképűen megfogalmaztam: „időben utaztam, nem térben”. Ez a megfogalmazás megpuhította a vizsgáztatóimat, akik mindazonáltal kötelességüknek érezték, hogy megfenyegessenek az ujjukkal, és figyelmeztessenek, hogy ezentúl hagyományosabb földrajzi területeken dolgozzam. Így hát nem kellett lojálisnak lennem egyik kontinenshez sem, és minthogy nem szakosodtam egyetemista koromban, nem is taszított semmilyen helyszín. Személyes megítélésem szerint a kész művek alapján – amennyiben ezek a kutatott népeket tükrözik, nem pedig az őket kutatókat – Afrika tűnt messze a legunalmasabb kontinensnek. Evans-Pritchard nagyszerű kezdetei után az afrikanisták munkája gyorsan pszeudo-szociológiává és leszármazási rendszerek kutatásává alakult. Egy kicsit ugyan felélénkült, amikor nagy csinnadrattával belevágtak olyan „bonyolult” témákba, mint a preskriptív házasodás és a szimbolika, végsősoron az egész terület mégis hű maradt „egyszerű és praktikus” természetéhez. Dél-Amerika lenyűgözőnek tűnt, de a kollégáktól tudtam, hogy az ottani munka politikai szempontból hírhedten nehéz; ráadásul arrafelé látszólag mindenki Lévi-Strauss és a francia antropológusok árnyékában dolgozik. Az életkörülményeket tekintve Óceánia potyább választás volna, de valahogy minden óceániai tanulmány egyformának hatott. Úgy tűnt, a bennszülötteknek monopóliuma van az ördögien összetett házasodási rendszerekre. India nagyszerű helyszín lenne, ahhoz azonban, hogy ott bármi értelmeset tudjak csinálni, öt évig kellene tanulnom, hogy elég nyelvet tudjak. A Távol-Kelet? Megyek, és megnézem, mit találok.

Az ilyen mérlegelést joggal lehet felszínesnek minősíteni, de sok kortársamat és későbbi diákomat is pontosan ilyen megfontolások vezérelték. Végül is a legtöbb kutatás valami homályos érdeklődéssel kezdődik egy bizonyos szakterületen belül, és igen ritka az olyan ember, aki tudná, miről szól a szakdolgozata, mielőtt megírta volna.

A következő néhány hónapot azzal töltöttem, hogy figyeltem az Indonéziában zajló kormányzati túlkapásokról szóló híreket, és az ázsiai atrocitásokról és pusztításokról érkező mindennapos beszámolókat. Végül leginkább Kelet-Timor felé hajlottam. Annyit tudtam, hogy a kulturális szimbolika és a hiedelemrendszerek jobban érdekelnek, mint a politika vagy a városi szocializáció, és úgy látszott, Timor tele van mindenféle érdekes lehetőségekkel különböző királyságaival és preskriptív szövetségrendszereivel, ahol előírás volt a megfelelő rokoni osztállyal való házasodás. Törvényszerűnek tűnik, hogy a szép kis szimbolikus rendszerek többnyire éppen ott lelhetők fel a legtisztábban, ahol az ilyen jelenségek előfordulnak. Már éppen nekiültem volna, hogy kidolgozzak egy kutatási tervet, amikor az újságok hirtelen tele lettek a polgárháború, a népirtás és az invázió híreivel. A fehérek az életükért reszketve menekültek, éhínség fenyegetett. Utazás lefújva.

A kollégákkal folytatott sietős konzultációk után úgy tűnt, jobban tenném, ha visszatérnék Afrikához, ahol kevésbé nehéz kutatási engedélyt szerezni, és a körülmények is stabilabbak.

A Fernando Pó-i bubik felé irányítottak. Azok számára, akik sosem találkoztak Fernando Po nevével, hadd mondjam el, hogy ez egy sziget Nyugat-Afrika partjainál; volt spanyol gyarmat, amely közigazgatásilag Egyenlítői-Guineához tartozik. Elkezdtem a szakirodalom körül szimatolni. Mindenki nagyon gorombán nyilatkozott Fernando Póról és a bubikról. A britek megvetették, mint olyan helyet, „ahol az ember késő délután is nagy valószínűséggel találkozhat egy rendetlen spanyol tisztviselővel, aki még mindig pizsamában van”; élvezettel időztek el a bűzös forróság részleteinél és a számos betegségnél, amelyeknek ez a terület a melegágya volt. A 19. századi német felfedezők egyszerűen degeneráltaknak tartották a bennszülötteket. Mary Kingsley azt mondta a szigetről, hogy egy nagy kupac szénnél többet nem tartogat a világnak. Richard Burton pedig mindenkit ámulatba ejtett azzal, hogy odament, és életben is maradt. Mindent egybevetve, nyomasztó perspektívát kínált. Szerencsémre – akkoriban legalábbis azt hittem – a helyi diktátor elkezdte következetesen lemészárolni az ellenfeleit, utóbbi fogalmat nagyon tág értelemben használva. Már nem mehettem Fernando Póra.

Ezen a ponton egy másik kollégám segített azzal, hogy figyelmemet az észak-kameruni hegyi pogányok egy különös módon mellőzött csoportjára irányította. Így ismerkedtem meg a doajókkal, akik majd az „én” népem lesznek jóban és rosszban. Egy kicsit úgy éreztem magam, mint a golyó egy játékgépben, és elindultam a doajók keresésére.

A Nemzetközi Afrika Intézet mutatójának átböngészésekor rábukkantam néhány rájuk vonatkozó utalásra francia gyarmati hivatalnokoktól és egy-két arra járó utazótól. Eleget írtak ahhoz, hogy kiderüljön, érdekes nép: volt például koponyakultuszuk, körülmetélésük, füttynyelvük, múmiáik és rossz hírük, miszerint renitensek és vadak. A kollégám meg tudta adni nekem egy misszionárius címét, aki évekig köztük élt, néhány nyelvész elérhetőségét, aki a nyelvükkel foglalkozott; és megmutatta a doajókat a térképen. Úgy tűnt, beszálltam a buliba.

Azonnal munkához láttam, teljesen megfeledkezve a kérdésről, hogy akarok-e menni egyáltalán. Két akadály volt: pénzt és kutatási engedélyt kellett szereznem.

Ha már az elején tudom, hogy két év folyamatos erőfeszítésébe kerül majd egyszerre megszerezni mind a kettőt, talán visszatértem volna az alapproblémához, hogy van-e értelme az egésznek. De szerencsére hasznomra vált a tudatlanságom, és elkezdtem kitanulni a pénzekért kuncsorgás művészetét.

2
 Légy készen!

Az elején azt hittem, arra van szükség, hogy megmutassam a pénzosztó bizottságnak, a benyújtott kutatási terv miért érdekes / újszerű / fontos. Mi sem állhatott volna távolabb az igazságtól. Ha egy tapasztalatlan etnográfus kutatásának ezt az aspektusát húzza alá, a bizottság azon kezd tűnődni – talán tapasztalatból –, hogy a kutatás mennyiben előírásszerű / a normáknak megfelelő / a korábbi munkák folytatása. Azzal, hogy az én kicsiny kutatásom óriási elméleti hozadékát hangsúlyoztam – mintha ezen múlna az antropológia további sorsa –, olyan ember helyzetébe kerültem, aki a marhasült erényeit magasztalja egy vegetáriánus társaságnak. Bármit tettem, csak rontottam a helyzeten. Még kellő időben kaptam egy levelet, melyben közölték, a bizottságot a terület alapvető etnográfiájának elkészítése érdekli, a száraz adatgyűjtés. Átírtam a pályázatomat debil részletességgel. Most az a tény aggasztotta a bizottságot, hogy egy teljesen ismeretlen csoportot kutatnék. Átírtam – akkor elfogadták. Megkaptam a kért támogatást. Első akadályt vettem.

Ekkor a kutatási engedély megszerzése lett az elsőrendű feladat, mivel kezdett fogyni az idő és a pénz. Úgy egy évvel korábban írtam az illetékes minisztériumnak Kamerunban, és azt ígérték, hogy majd időben válaszolnak. Újra írtam nekik; most arra kértek, hogy adjam be a terv részletes leírását. Megtettem. Amikor már majdnem feladtam a reményt, engedélyt kaptam, hogy vízumért folyamodjak, és beutazzam Yaoundéba, a fővárosba. Némileg szégyenkezve vallom be a tapasztalt afrikanistáknak, hogy naivan azt hittem, ezzel vége a kapcsolatomnak a bürokráciával. Ekkor még valami laza legényegyletnek képzeltem el a helyi kormányzatot, akik jóindulatú belátással végzik el a szükséges minimális adminisztrálást. Egy hétmilliós országban a papírmunka nagy részét bizonyára az ügyféllel szemtől szembe intézik ingujjban, mint a régi szép brit birodalmi időkben. Velős understatementekben beszélnek, és mindenki teszi a dolgát.

Okulhattam volna pedig a kameruni nagykövetség esetéből. Ehelyett jó antropológusszokás szerint vártam a következtetésekkel, amíg nincs előttünk minden bizonyíték. Miután telefonáltam a nagykövetségre, hogy biztos nyitva vannak-e, megjelentem minden fontos irattal, meglehetősen büszkén a felkészültségemre, hogy a szükséges két útlevélkép is nálam van. A nagykövetség zárva volt. A hosszas csengetés felzavart egy kelletlen hangot, amely kizárólag franciául volt hajlandó beszélni; és közölte, hogy menjek vissza másnap.

A következő nap sikerült egészen az előcsarnokig eljutnom. Itt tájékoztattak, hogy az illetékes kolléga nincs ott, és nem lehet tudni, mikor tér vissza. Olybá tűnt, mintha a vízumkérés különös és szokatlan dolog volna. Egy hasznos információt azonban nagy nehezen sikerült megszereznem: nem kérhetek vízumot érvényes retúr repülőjegy nélkül. Elmentem a légitársaság irodájába.

Az Air Cameroonnál minden ügyfelet istencsapásaként kezeltek. Akkoriban nem tudtam, hogy Kamerunban minden kormányhivatal így működik, és a nyelvi nehézségeknek tulajdonítottam. A csekkben nem bíztak, készpénzzel nem akartak foglalkozni. A végén francia utazási csekkel fizettem ki a jegyemet. Hogy mások mit csinálnak, el sem tudom képzelni.

(Egy szigorú szabály kezdőknek: mindig brit utazási ügynökségeken keresztül foglalkozzunk az egzotikus légitársaságokkal. Ők hajlandók normális pénznemekben elfogadni a fizetséget.) Amíg ott voltam, érdeklődtem a Yaoundé és N’gaoundere – az országon belüli következő úti célom – közötti vonatokról. Barátságtalanul közölték, hogy ez egy légitársaság irodája, nem vasútállomás, de történetesen jár egy légkondicionált vonat a kettő között. Az út körülbelül három óra.

A jegyemmel felszerelkezve diadalittasan vonultam vissza a nagykövetségre. A kolléga még mindig nem érkezett meg, de megengedték, hogy kitöltsek egy űrlapot három példányban. Ezek után meglepve láttam, hogy a legfelső példányt, amelyet fáradságos munkával kitöltöttem, eldobták. Körülbelül egy órát vártam. Nem történt semmi. Eközben mindenféle emberek szállingóztak ki-be, akiknek a legtöbbje franciául beszélt. Talán érdemes megemlíteni, hogy Kamerun valamikor német gyarmat volt, aztán az első világháború alatt elfoglalták az angolok és a franciák, később elnyerte a függetlenségét mint szövetségi köztársaság, majd egyesült köztársaság lett. Bár Kamerun elméletileg kétnyelvű, francia és angol, bátor ember, aki azt reméli, hogy egyedül az angollal boldogulhat. Végül belépett egy terebélyes afrikai asszonyság, és hosszú beszélgetés tárgya lettem egy számomra ismeretlen nyelven. Utólag úgy sejtem, talán angol lehetett. Ha egykori brit területen valaki odamegy az emberhez, és egy teljességgel érthetetlen nyelven kezd beszélni, amelyből még a legelemibb hangok is meglehetősen ismeretlenül csengenek, akkor az valószínűleg az angol. Átvittek egy másik irodába, ahol számtalan iktatókönyv sorakozott a falak mentén. Érdeklődéssel konstatáltam, hogy a kitiltott személyek fényképeit és adatait tartalmazzák. Még most is ámulatba ejt, hogyan lehetséges, hogy egy ennyire fiatal ország ilyen sok embert tiltott már ki. Hosszas, eredménytelen keresgélés után az asszonyság láthatólag mélységesen csalódottan tette félre az iktatókönyveket. A következő problémát az jelentette, hogy két egybefüggő útlevélképet adtam be. Különállónak kellett volna lenniük, és megróttak, amiért így nyújtottam be őket. Hosszadalmas kutatás indult az olló után. Ebben sok ember vett részt, bútorokat mozdítottak el, kirázták a kitiltott személyek iktatókönyveit. Próbáltam szolgálatkésznek mutatkozni, és tessék-lássék keresgélni kezdtem a földön. Újfent megróttak. Ez egy nagykövetség, ahol nem nyúlhatok semmihez, és nem nézhetek semmire. Végül kinyomozták, hogy az olló egy férfinál van az alagsorban, aki nem jogosult arra, hogy birtokolja. Ezt hosszasan elmagyarázták, és elvárták, hogy nagy felháborodást keltsen bennem. A következő probléma az volt, hogy vajon ki kell-e fizetni a vízumot vagy sem. Ártatlanságomban örömmel felajánlottam, hogy kifizetem, nem látva át, hogy ez egy rendkívül nagy horderejű kérdés. Az osztályvezetőnek kell döntenie róla. Vissza a várószobába, ahol végül megjelent egy másik kameruni, aki nagy figyelemmel vizsgálta át az irataimat, és követelte, hogy újfent magyarázzam el, ki vagyok és mit akarok, miközben végig rendkívül gyanakvóan hallgatta az indítékaimat. Mint máshol, itt is azt volt a legnehezebb elmagyarázni, miért éri meg a brit kormánynak, hogy viszonylag nagy pénzösszeggel támogassa fiataljait, hogy elmenjenek a világ elhagyatott helyeire, állítólag olyan népek tanulmányozása céljából, akik híresek arrafelé a tudatlanságukról és elmaradottságukról. Hogy kereshet bárki pénzt ilyen kutatásokkal? Nyilvánvalóan valamilyen rejtett célról van szó. A valódi indíték bizonyára kémkedés, ásványi lelőhelyek felkutatása vagy csempészet. Az ember egyetlen esélye, ha ártalmatlan idiótának adja elő magát, akinek nincs jobb dolga. Ebben sikerrel jártam. Végül megkaptam a vízumomat egy hatalmas pecséttel, amely valószínűleg Marianne, a francia forradalmi hősnő erősen afrikanizált változatát ábrázolta. Mire elmentem, furcsa fáradtság vett rajtam erőt a megalázottság és hitetlenkedés utóérzetével. Olyan érzés volt ez, amelyet később nagyon jól megismertem.

Már csak egy hetem maradt, hogy elrendezzem az ügyeimet és befejezzem az előkészületeket. A védőoltások néhány hónapig elég nagy szerepet játszottak az életemben, és már csak egy végső sárgalázoltás volt hátra, mielőtt teljesen védetté váltam volna. Sajnálatos módon ettől az oltástól belázasodtam és hányásrohamokat kaptam, ami sokat levont a búcsúzkodás élvezetéből. Kaptam egy félelmetes doboznyi gyógyszert és egy listát a tünetekről, amikre jók, és amelyeknek szinte mindegyikét produkáltam már az oltásoktól.

Elérkezett az utolsó tanácsok pillanata. A közvetlen családtagjaim, akik teljesen híján vannak minden antropológiai jártasságnak, csak annyit tudtak, hogy elég őrült vagyok ahhoz, hogy elmenjek vad országokba, ahol a dzsungelben fogok élni, állandóan oroszlánok és kígyók fognak zaklatni, de talán lesz annyi szerencsém, hogy megmeneküljek a főzőüsttől. Némi vigaszt nyújtott, hogy amikor eljöttem Doajóföldről, a falufőnököm azt mondta, boldogan elkísérne angol falumba, de félne egy olyan országban, ahol mindig hideg van, ahol olyan vadállatok vannak, mint az európai kutyák a missziónál, és ahol köztudottan emberevők élnek.

Egyszer feltétlenül össze kellene állítani a „Tanácsok a terepre készülő ifjú etnográfusoknak” című könyvet. Azt beszélik, Evans-Pritchard, a kiváló antropológus egyszerűen annyit mondott a védenceinek: „Szerezzen be a Fortnum & Mason’stől egy rendes utazóládát, és tartózkodjon a bennszülött nőktől!”. Egy másik nyugat-afrikanista elárulta, hogy a sikeres terepmunka titka egy jó necctrikó. Nekem azt mondták, hogy fejezzem be a végrendeletemet (amit megtettem), hogy vigyek körömfényt a helyi dendiknek (amit nem tettem meg), és hogy vegyek magamnak egy jó zsebkést (ami eltörött). Egy antropológusnő elárulta egy londoni bolt címét, ahol sáskabiztos zsebekkel ellátott rövidnadrágot lehet kapni. Ezt szükségtelen luxusnak éreztem.

Az etnográfus a kezdetekkor azzal az alapvető kérdéssel szembesül, hogy szüksége lesz-e járműre. Vehet egyet otthon, amit megtölthet mindenféle jóval, ami nélkülözhetetlen a túléléshez, és odaszállíttathatja; vagy megérkezhet terhek nélkül az úticéljához, és minden szükséges dolgot ott szerez be. Előbbi módszer előnye az olcsóság, és hogy az ember biztosan megtalálja, amit keres. Hátránya csak a vámosokkal és egyéb bürokratákkal való frusztráló érintkezés, akik egykedvűen lefoglalják, vámot vetnek ki rá, állni hagyják a monszunban, amíg elrohad; hagyják kifosztani; ragaszkodnak az aprólékos, hitelesített listákhoz négy példányban, amit más tisztviselők is lebélyegeztek több száz kilométernyire onnan; és minden más módon is derűsen zaklatják és kínozzák az újonnan érkezőt. Sok ilyen nehézség varázslatosan el tud tűnni a jól elhelyezett kenőpénz ellenében, a megfelelő összeg és pillanat eltalálása azonban olyan kifinomult érzéketigényel, amivel az újonc nem rendelkezik. Komoly bajba kerülhet, ha óvatlanul próbálkozik ezzel az eljárással.

A másik módszerrel – azaz hogy az ember egyszerűen megérkezik, és megveszi, amire szüksége van – az a baj, hogy elképesztően drága. Az autók minimum kétszer annyiba kerülnek, mint itthon, és nagyon korlátozott a választék.

Az újonc, ha csak nem nagyon szerencsés, valószínűleg nem tud jó üzletet kötni.

Tudatlanságomban a második megoldást választottam, részben azért, mert nem volt időm alaposan felkészülni, és mert égtem a vágytól, hogy végre elindulhassak.