LUGOSI LUGO LÁSZLÓ

Fényképíró

A dagerrotípiától a digitálisig

Budapest, 2009

A mű megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap – Oktatási és Kulturális Minisztérium támogatta.

© Lugosi Lugo László, 2009

© Typotex, 2009

Minden jog fenntartva. Az elektronikus mű egyetlen részlete sem használható fel,

nem továbbítható a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Az elektronikus változat a könyv 2009-ben megjelent kiadása alapján készült.

ISBN 978-963-279-245-3   

Témakör: fotózás, művészet, esztétika

Kedves Olvasó!

Köszönjük, hogy kínálatunkból választott olvasnivalót!

Újabb kiadványainkról, akcióinkról a www.typotex.hu és a facebook.com/typotexkiado,

és a www.interkonyv.hu oldalakon értesülhet.

Kiadja a Typotex Elektronikus Kiadó Kft.

Felelős kiadó: Votisky Zsuzsa

Felelős szerkesztő: Danó Orsolya

A borító a szerző Eugene Atget szelleme Budapeste című fényképének felhasználásával készítette Janković Milán.

A könyv elektronikus változatát készítette:

Asztalos Mariann, Pekó Zsolt

Projektvezető: Földes László

www.multimediaplaza.com

Tartalom

Digitalizálunk

A fotográfozásról

Az év legjobb sajtófotói

Diane Arbus élete és halála

Egy rendkívüli gyűjtemény

Képzeletbeli és valóságos beszélgetés a történelemmel

Petrás István halálára

Kézfogás a bontottanyagtelepen

Az év fotóhordaléka

Bandi bácsi

Egy kép vagy két kép?

Kilencvennégy

Sztereo

Beszélgetés André Kertésszel

A torony

Csodagépek fából

Szén

Expo 96 fotódokumentációs központ

Klösz György fényképész (1844–1913)

„Fényképíró érkezett városunkba”

A nedves eljárás

Mesélő fotósérmek

Viszonylag gyakran

A Westend építkezés fényképi dokumentációja

Időben visszafelé

Második Fotóhetek

Előre, múlt század!

Fényképeket használó képzőművészet

Folyamatosan bővülő

Trükkök

Megint Manó

Egyenrangú

Meglepi

Eltévedni

(Nem csak) Budapest szerelmeseinek

Szentek fuvarosa

Képmutogatások

Tudományos

Vége

Urán

Felhívás Tapolca-Diszel lakosságához

Láthatatlan képek

Nézhetetlenül nézhető

A hab (a tortán)

Majd

Mihez képest

Fotószalon 2001

Mesterek és tanítványok (könyvek)

Tollakkal

A gyár

Digitális pánik

Soha többé

Digitális pánik 2

Esztergomi panoráma

Pascal

Nagy ötlet

Kincsesbánya

Végül örülök

Gumikesztyű

Emelet

Ködben fényképezni

Hyper

A különgyűjtemény meg a könyvesbolt

Gazdag ember

Trogir

Digitális pánik 3

Összkép

Egy kicsit

A fényképész kocsija a nedves kollódiumos eljárás korában, 1870 körül

Cipősdoboz

Portrék

Technika

Lotus

Nagyformátumú fényképezés

A vándorfényképész

Mérték

Ára van

Pécsi ürügyén

Ronnis

EBVFK

A legszebb kép

Összecsúszott képek

Chronis

Életlen és éles

Athéni álom

FÉNYKÉPEK JEGYZÉKE

NÉVMUTATÓ

Évának

Digitalizálunk

Kávéillat, indigó, a géppapírt behúzza az írógépbe, nekikészül: a kétflekkes − ha megvan az ötlet − egy lendületből fél óra alatt kész, még végigolvassa, apróbb javítások, vesszőhibák, leadható. A cikk már a szerkesztő előtt, ott is kávé, belejavít. Szedő, gépterem szaga, sorakoznak az ólomsorok a tepsiben. Hasáblevonat, tördelés, oldallevonat, gépindulás. Az 1970-es évek végén járunk. Mozdulatok, illatok, amelyek elmúltak azóta, hogy Lugo első írásai megjelentek. Időközben ugyanígy tűntek el vagy váltak régiessé a fotográfia rutinjai, mozdulatai, illatai is. Az idő haladtával harag, pánik, melankólia lengi át Lugo némely beszámolóját. Digitalizálunk.

Beke László valamikor régen írt egy esszét a diapozitívokról, a fényképkészítés akkori természetéről.

Bejelölöm a nyomtatott albumban a kireprózandó képeket (ehhez egy kis dobozban felvagdosott papírcsíkokat tartok), feltekerem a repróállványra a fényképezőgépet, aláteszem a könyvet, bevilágítom, nagyság szerint veszem sorra a képeket, hogy ne kelljen sokszor átállnom a különféle méretek közt, exponálok, a papírcsíkokat gondosan visszateszem, mert ha ezt elfelejtem, később rém macerás dolog az azonosítás. Egy hét múlva ugyanis, amikorra előhívják a diát (ha szorgos vagyok, azonnal be is keretezem a kockákat), újra meg kell találnom minden képet a könyvben, hogy a diakeretre apró betűvel rávezessem az adatokat. Ha úgy adódik, bosszankodom, hogy az egész tekercs eltolódott vörösbe vagy kékbe a híváskor.

Ehelyett most scan, színbeállítás, adatok a fájlnévbe, kész. Digitalizálunk: minden egyszerűbb lett. Nyomjuk be a gépbe az adatokat.

Lugosi Lugo László − kortársam, barátom − fotográfiáról szóló írásaiból tart a kezében bő válogatást a Tisztelt Olvasó. A fotográfiáról szólókból, mert Lugo másról is írt: képzőművészetről, zenéről, filmről. Ezek itt most nem olvashatók, de a kiadó ígéri, a teljes anyag felkerül majd a netre. Digitalizálunk.

Ez a könyv kétféle módon olvasható.

Egyetlen lendületből: Lugo szövegei olvastatják magukat. Aki ismeri a szerzőt, hallja is Lugo hangját. Ritka szövegfajta, keveseket jellemez a fogalmazásnak ez a közvetlensége. Rokon műfajban hasonlók voltak Frank János, többségükben szintén az Élet és Irodalomban megjelent írásai: azok egy másik misztériumot, a kiállítóterem csodáját tették bejárhatóvá. Lugo − legalábbis ezen írásaiban − a fotóét. Aminek igen különös a természete. Hiszen egy-egy jó fényképet mindenki képes elkészíteni. Annál nehezebb jó fotóssá válni. Technikai, gyakorlati, látásbeli, ihletett, szerencsével összefüggő és más feltételei vannak. Éppen ezekről a feltételekről ír Lugo.

Olvasható biografikus módon: Lugosi Lugo László saját életrajzaként. A budapesti bölcsészkarról, az angol–magyar szakról érkezett a hetvenes évek végébe, a csendes és kilátástalan ellenállás közepébe. Fotós naplót vezetett a bulikról, a barátokról. Mindenkit ismert, itt ő volt Andy Warhol. Akinek Társasági élet című írását ő fordította magyarra.

„Ha megnyílik, megyek. Ha bezár, akkor is megyek. Csak úgy is megyek.” Aztán elment Amerikába, hátha jobb ott. Aztán visszajött. 1989-ben ketten megalapítottuk a Fényképészeti Lapokat. Az FL egy három példányban megjelenő fotóművészeti szamizdat volt. Az avantgárd lezárultával közzétette a „naki” („na kik vagyunk”) kultúrában végzett terepmunkájának dokumentumait, majd váratlanul úgy döntött, hogy az addigi alkalmi kenyérkereset helyett (főként fordítás és angoltanítás) a fényképezés lesz a szakmája. És megtanulta. Így vált profi műtárgy- és építészeti fotóssá. Az épített környezetet fotózva megérintette az elmúlás: helyeké, embereké, szakmáké. Persze továbbra is írt, portrézott, intenzíven jelen volt.

A következő nagy szenvedély (e kötet szövegeiben is nyomon követhető néhány a fellángolásokból) Klösz György volt, a száz évvel korábbi gondolkodó és kezdeményező fényképész mesterember. Lugo egy időre Klösz szellemi unokájává vált. Egyrészt elkészítette a régi és az új Budapestet bemutató, Klösz fényképein alapuló, és elképesztően népszerű kézikönyvecskéjét, másrészt megírta Klösz nagymonográfiáját. Ezen a ponton Lugo megmakacsolta magát, megérezte munkájának értékét, a mulandóban a maradandót, s nem tágított, míg kívül-belül olyan formát nem öltött a „nagy Klösz”, amilyet megérdemelt: így lett ez a mű ezidáig az egyetlen komoly magyar fotográfiai monográfia.

A „kis Klöszből”, a régi és az új városarc egybefésüléséből újabb városkönyvek következtek. Lugo új szenvedélye a könyv lett, a fotóalbum. Olyan időben, amikor egyre kevesebb minőségi könyvre volt szükség. Egyre kevesebb igényes építészeti és műtárgyfotóra. És egyre kevesebb minőségi fotográfiára. Ma mindenkinek a kezében ott a fényképezőgép, legalább egy mobiltelefonba építve. A netre feltöltött jpg-k alaphelyzetben igénytelenek. Digitalizálunk.

Avagy olvasható ez a könyv időrendben is, kortörténetként, a mai blogok elődjeként. Egy generáció helyzetének, szorongásainak, törekvéseinek, érdeklődéseinek, nekifeszüléseinek, konfliktusainak, ötleteinek, elmúlásának naplójaként. A szabad kritikai gondolkodás egy fejezeteként.

Lugo megérzései és szenvedélyei közül több is szeszély maradt, az elkezdett történetek néha elvarratlanok, s most már − digitalizálunk − befejezhetetlenek. Dokumentálásuk a dolgunk. Digitalizálásuk. Ezen a ponton, ahol állunk, van is értelme összerakni mindazt, ami volt − mint ebben a könyvben a szövegeket −, mert a mi időnk nagyobb része − érdekes tapasztalat − történelemmé vált. Lugo szövegei azért is jók, mert bennük a személyes út, egy érdeklődés változása, a közélet, fotótörténet, a kor, egy generáció exponálódik egymásra a maga töredezettségében. Az átmenet az analóg korszakból a digitálisba.

Eddig az ajánlás. Két flekk. Digitálisan. Örömmel olvastam a kéziratot (a fájlokat): a leírtakba beleolvastam a még le nem írtakat. Lugo rögzített megfigyeléseibe és szenvedélyeibe beleláttam a holnap még ki sem talált ötleteit. És örömmel írtam a bevezetőt, de kissé fölöslegesen: aki belekezd ebbe a könyvbe, úgyis végigolvassa.

Bán András

A fotográfozásról

Az ember a fényképezőgépet és a fényképet használja. Kultikus, mágikus eszköz a kezében: az emlékezés, a felejtés, a birtokbavétel és a megszabadulás eszköze. A fényképezés nem a kisszámú hivatásos fotográfus tulajdona, sokkal inkább a kedvtelésből fényképező dilettáns amatőré; a világon készült és készülő felvételek legnagyobb része nem művészi (vagy más hivatásszerű) szándékból születik. A nem-hivatásos fényképezés része a fényképezés és a kultúra történetének: nagy része érdek- (de nem érték-) telen tárgy, és éppen mivel a készítő szándékától jórészt függetlenül kapja meg minőségét, mintegy isteni ajándékként, többet hordoz a világ lényegéből: benne rejtőzik a végtelen. Megjelenik rajta a fényképező éppúgy, mint a modell, és megjelenik kettőjük kapcsolatának határtalansága, az ember személyisége, viselkedése, múltja, jövője – és a fénykép elkészültének pillanata is. E végtelenné táguló pillanat a fénykép metafizikája. A törvényszerűség képében van benne a végtelen, és felülkerekedik minden szándékon, legyőz minden mesterkéltséget.

E kiállítás éppen ezeket a végtelen pillanatokat igyekezett tetten érni és bemutatni hatvannégy darab, elsősorban amatőr felvételen keresztül, a Hórus Archívum anyagából. És úgy tűnik, a képek összességében megjelent valami az élet teljességéből: mert egyenként ugyan talán egy kép sem ütötte meg az esztétikailag „jó” fénykép mércéjét, ám talán éppen ezért valami lényegesebbről beszélt: rólunk, a fényképekkel körülvett és a fényképeket felhasználó emberekről.

Újpesti Mini Galéria, 1981. december 8–20. kézirat

Az év legjobb sajtófotói

Sajnálatos, hogy abban a fotógalériában, amely a magyar fényképezés fontos fóruma lehetne, egy olyan kiállítás vallott szégyent, amelynek bizonyos értelemben magát a magyar fotókultúrát kellene egyféle szögből reprezentálnia.

Ha a bevezető bekezdés feltételes módját kijelentőre változtatjuk, siralmas kép tárul szemünk elé.

A kiállításra belépő látogatót egy gimnáziumi önképző fotókör szintjén megrendezett kiállítás fogadta: a képek gombostűkkel voltak a durva szövésű (bizonyára dekoratívnak szánt) vászonhoz erősítve, széleik felhajlottak, egyszóval szomorú látványt nyújtottak. (Csak megemlítenénk itt, hogy Nyugat-Európában és az Egyesült Államokban két kiállítás közt mindig kifestik a galériát.)

Ám gondolom, mindezt a végső soron apróságnak számító külsőséget feledtetni tudták volna (lám: ismét itt a feltételes mód) a képek. A pályázatra negyvennyolc szerzőtől hétszázhetvenhat mű érkezett, ebből válogatta a zsűri hat kategóriában a díjazásra érdemes képeket. A portré kategóriában nem adtak ki díjat. De a képek képtelenek voltak ellátni a feledtetés feladatát. Többségükben érdektelenek voltak, illetve ahol némi izgalom szivárgott át beléjük a témából (Rédei Ferenc: Kéz-műtét; Benkő Imre: Maszkok), ott a nem lényeglátó és láttató megoldások azt bizonyították, hogy színvonalas képes magazinok hiányában az a szükséglet sem alakulhat ki, amelynek meg kellene töltenie e nem létező sajtótermékeket. E képek, melyeknek elsődleges feladata és célja az informálás, nem eléggé informatívak.

Vagy – és ez lehet a kiállítás másik, bár az előbbitől nem teljesen független tanulsága – arra kell gondolnia az ártatlan látogatónak, hogy manapság Magyarországon csupa érdektelen és látszatesemény történik, és az életből, illetve az ezt megörökítő sajtófotókból hiányzik az emberi dráma: és ez a visszafogott élet visszafogott képeket produkál. Még a látszólag excentrikus témát feldolgozó sorozatoknál is (Horváth Dávid: Mért fáj, ha nekem így jó?). Mindössze egyetlen olyan képre emlékszem, amelyben benne volt ez az előbb hiányolt drámaiság: Fejér Gábor Strigula című képére gondolok, amely a maga hallatlanul egyszerű fogalmazásával számtalan külső és belső információt tudott sűríteni a maga enigmatikus módján.

„R” fotógaléria, 1982. február 8–március 7. kézirat