DANIEL ARASSE

FESTMÉNYTÖRTÉNETEK

Budapest, 2007

Cet ouvrage, publié dans le cadre du Programme de Participation à la Publication (P.A.P.) Kosztolányi, bénéficie du soutien du Ministère des Affaires Étrangères français, de l'Ambassade de France en Hongrie et de l'Institut Français de Budapest.

Ez a mű a Francia Külügyminisztérium, a Magyarországi Francia Nagykövetség és a Budapesti Francia Intézet támogatásával a Kosztolányi Könyvtámogatási Program (P.A.P.) keretében jelent meg.

Daniel Arasse: Histoires de peintures © Editions Denoël, 2004

Hungarian translation © Vári Erzsébet, Vári István, Typotex, 2007

Szakmailag ellenőrizte: Szakács Eszter

Minden jog fenntartva. Az elektronikus mű egyetlen részlete sem használható fel,

nem továbbítható a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Az elektronikus változat a könyv 2007-ben megjelent kiadása alapján készült.

ISBN 978-963-279-246-0   

ISSN 1787-3444

Sorozatcím: Képfilozófiák

A sorozatban megjelent kötetek:

Bacsó Béla – Gábor György – Gyenge Zoltán – Heller Ágnes: A szépség akarata

Blaskó Ágnes – Margitházi Beja (szerk.): Vizuális kommunikáció

Daniel Arasse: Festménytalányok

John North: A követek titka

Németh István: Az élet csalfa tükrei

Nicolaas Matsier: 3D a festészetben

Orosz István: A követ és a fáraó

Pavel Florenszkij: Az ikonosztáz

Témakör: művészettörténet

Kedves Olvasó!

Köszönjük, hogy kínálatunkból választott olvasnivalót!

Újabb kiadványainkról, akcióinkról a www.typotex.hu és a facebook.com/typotexkiado,

és a www.interkonyv.hu oldalakon értesülhet.

Kiadja a Typotex Elektronikus Kiadó Kft.

Felelős kiadó: Votisky Zsuzsa

Felelős szerkesztő: Laik Eszter

A borítót Ambrogio Lorenzetti Angyali üdvözlet című festményének felhasználásával Tóth Norbert tervezte.

A könyv elektronikus változatát készítette: Asztalos Mariann, Pekó Zsolt

Projektvezető: Földes László

www.multimediaplaza.com

Tartalom

Egy hang, hogy lássunk

Daniel Arasse – egy művészettörténész önarcképe, 25x20

1. MELYIK FESTMÉNYT SZERETEM A LEGJOBBAN?

2. A MONA LISA

3. A FESTÉSZET MINT NEM VERBÁLIS GONDOLKODÁS

4. A PERSPEKTÍVA FELTALÁLÁSA

5. A PERSPEKTÍVA ÉS AZ ANGYALI ÜDVÖZLET

6. SZŰZ MÁRIA MINDEN MÉRTÉKEN FELÜL ÁLL

7. EGY AUTÓSTOPPOS ARKANGYAL

8. A FESTŐK TITKAI

9. A JÁTÉKSZABÁLY

10. LEONARDO DA VINCI PERSPEKTÍVÁI

11. AZ ELLOPOTT DOKTORI DISSZERTÁCIÓ

12. AZ EMLÉKEZETTŐL A MEGGYŐZÉSIG

13. EGY MŰVÉSZETTÖRTÉNÉSZ A HÁZASTÁRSAK SZOBÁJÁBAN

14. A MANIERIZMUS RÖVID TÖRTÉNETÉHEZ

15. A FINOM ECSETKEZELÉSŰ, MÉGIS HOMÁLYOS VERMEER

16. AZ ANAKRONIZMUS SZERENCSÉJE ÉS BALSZERENCSÉJE

17. PARADOX TISZTELETADÁS MICHEL FOUCAULT-NAK AZ UDVARHÖLGYEK SEGÍTSÉGÉVEL

18. MANET-TÓL TIZIANÓIG

19. EGYRE KEVESEBBET LÁTUNK

20. RÉSZLETEK A FESTÉSZETBEN

21. EGY TÁRGYKÖZELI FESTÉSZETTÖRTÉNETÉRT

22. AZ ELTŰNT ALBERTI NYOMÁBAN ÉS A MEGTALÁLT IDŐ

23. NÉHÁNY SZEMÉLYES KÖTŐDÉS

24. A VÁGY TÁRGYA – A SEMMI

25. LEHETÜNK-E SAJÁT KORUNK MŰVÉSZETTÖRTÉNÉSZEI?

NÉV- ÉS TÁRGYMUTATÓ

Daniel Arasse (1944–2003) az EHESS (Ecole des Hautes Etudes en Sciences Sociales, Társadalomtudományi Felsőfokú Iskola) művészettörténeti és elméleti kutatócsoportjának vezetője, nagy jelentőségű művek szerzője volt.

Festménytörténetek című sorozata 2003. július 28. és augusztus 29. között hangzott el a France Culture adóján, Jean-Claude Loiseau rendezésében. A nyomtatásra kerülő szöveget Laure-Hélène Planchet hozta létre Victoria Cohen közreműködésével, nagyon kevéssé megrövidítve az előadások eredeti szövegét, mivel szerettük volna megőrizni azok szóbeli jellegét, úgy, hogy olvasás közben ne keltse mesterségesen létrehozott könyv benyomását.

Egy hang, hogy lássunk

„Amikor egy kultúrlény meghal, mindig örökre eltűnik valami, ami létezett: az emlékezetében felhalmozott kincs, amelyet újra elő kell teremtenünk. Az érzelmi kultúra révén transzcendenssé tett tudás nem örökíthető át” – írta Roland Barthes Gaëtan Picon halála alkalmával. Daniel Arasse látásmódja és varázslatos intelligenciája tűnt el a halálával, amely csodálatos nagylelkűségén és nagyon becsületes gondolkodásmódján alapult (értelmezéseinek minden eleme korábban elvégzett elmélyült tudományos vizsgálódáson alapult). Gazdag tudásanyaggal rendelkezett, és megfelelő érzéke volt ahhoz, hogy varázslatos módon mindig gondot fordítson e tudás átadására és a meggyőzésre. Mindannyian, akik ismertük, vagy egyszerűen csak olvastuk és hallgattuk őt, őrizzük tehetsége és lelkesedése emlékét. Senkihez sem hasonlítható módon figyelt meg festményeket, freskókat vagy bármely más tárgyat, fejtette meg egyéni titkukat. Minden pillanatban a rácsodálkozás képességét őrizte magában, és akkor sem szorította háttérbe a tárgyalt művet, amikor azután elemzéssé, kommentárrá alakította első meglepetését. Elméleti tudása nem volt öncélú, ezért nem volt dogmatikus sem, különlegessége abban rejlett, hogy a legkülönbözőbb tudományokra terjedt ki (a filozófiára, a szemiológiára, a pszichoanalízisre) – így szolgálta a művészettörténész állandó megértési törekvését, amellyel Arasse ellentmondásokat, paradoxonokat, rejtélyeket tárt fel, vagyis mindazt, ami a művész keze nyomára utal.

Eltűnt egy tekintet. Sőt még inkább egy hang. Daniel Arasse nagyszerű egyetemi tanár volt, szakdolgozatok témavezetőjeként a legjobbat hozta elő tanítványaiból, előadásainak pusztán meggyőző erejével és lendületével magával tudta ragadni a hallgatóságát, sikeresen meg tudta osztani mondandóját. Rádiós tapasztalata is volt. Sokszor hívták meg a rádióba, ahol minden alkalommal felpezsdítette a levegőt. Rádiós előadásai igazán elegáns, nyitott gondolkodásról tanúskodtak. 2001 őszén Laure Adler azzal bízta meg, hogy Művészetről szóló esszék címen készítsen havonta egyszer képzőművészetről szóló művészettörténeti műsort a France Culture rádióadó számára, és tanúsíthatom, milyen gondosan készítette elő a kerekasztal-beszélgetéseket, hogy különösen gazdaggá tegye ezeket a találkozásokat, és kizárja a banalitásokat. Ez egészen pontosan így volt, Daniel Arasse megajándékozta hallgatóit mindazzal, amire vállalkozott.

A legszebb ajándéka kétségtelenül az a huszonöt adásból álló sorozata volt, amelyet Festménytörténetek címen 2003 nyarán közvetített a France Culture rádióadó. Ebben a művészet történetének keresztmetszetét adta a perspektíva feltalálásától a nonfiguratív eljárásokig. Káprázatos volt Daniel Arasse élete és munkássága; szerény volt és kételkedő, mint minden valóban jelentős gondolkodó. Bizony előbb kellett volna meggyőznöm arról, hogy egy ilyesfajta keresztmetszeti áttekintés érdekes lehet a hallgatók számára. Végül olyasvalaki halvány mosolyával fogadta el a javaslatot, aki szeretett játszani; szerette a kihívásokat, de óvakodott attól, hogy hiábavaló erőfeszítéseket tegyen. Több előadásáról is készült felvétel, némelyikről olyan áron, hogy már fizikai erőfeszítést jelentett megküzdeni a szörnyű betegséggel, amely végül hatalmába kerítette.

Megállapodtunk abban, hogy miként járjuk majd be ezt a huszonöt állomásból álló utat. A szabály egyszerű volt: felteszek egy sor kérdést, amelyeket utóbb kiiktatunk a szövegből. Ezek a bevezető kérdésfelvetések inkább csak amolyan bennünket szórakoztató rituálé részét alkották, majd innen indult Arasse néhány sorából felépített, mesterien improvizatív, fantasztikus előadása. A pipája mindig a keze ügyében volt, olykor cigarettára gyújtott, és a vége felé, a tizennyolcadik percben, amikor erre figyelmeztettek minket, a napi mondandójának megfelelően, természetesen, elegánsan és nyitottan zárta le a témát.

Itt említeném meg, mennyire felvillanyozva hallgattuk a képek és az elméleti kérdésfeltevések közötti barangolásait, mennyire magával ragadott nemcsak engem, hanem Jean-Claude Loiseau rendezőt és a technikusokat is (ez mindig a legjobb jel) az, ahogyan hangja láthatóvá varázsolt számunkra jó néhány festményt és freskót, ahogyan igencsak izgalmas módon tett élővé egyes fogalmakat. Egy szuszra előadott lelkesítő meglátásaitól, ismereteitől és megérzéseitől felvértezve kedvünk támadt ahhoz, hogy mihamarabb – immár más szemmel – újra megnézzük ezeket. Nem csak hogy jobban megismertük a Mona Lisa, az Angyali üdvözlet, a manierizmus, Az udvarhölgyek sok értékes részletét, Vermeer, Manet, Tiziano művészetét, anakronizmusok örömét és bánatát, kiállítások körülményeit: de hallhattuk, miként ragadta el a szenvedély, láthattuk a mosolyát, és számtalan háttérinformáció is felkeltette érdeklődésünket. Valóban sok hallgató értékelte nagyszerű reggeli ajándékát. Nemesebbek lettünk tőle, és mintha megtisztultunk volna a hétköznapok ostobaságaitól.

Bernard Comment

Daniel Arasse – egy művészettörténész önarcképe, 25x20

Az ilyesfajta történetek nem csak festmények történetei. Olyan történetek is, amelyek utazásokról, látogatásokról, olykor szinte zárt helyekre való szabad bejárásokról szólnak, nem minden esetben megtekinthető képek kiváltságos tanulmányozásáról mesélnek, és elbeszélik azt az izgalmat is, amellyel megközelítünk egy művet, és örömünket, hogy közelről le tudjuk fényképezni a részleteit is, hogy azután otthon megnézhessük – természetesen a reprodukciót, de teljes mélységében. Az itt „hallható hang” olyan emberé, aki egy ideje már kénytelen lemondani az efféle gyönyörökről. Nem egyszer elkerülhetetlen fájdalmat érzünk, amikor felidézzük, milyen kíváncsi pillantások kísérték a művek megközelítési módjait, amikor az értelmező még a maga testi valóságában volt jelen, és nem kellett megtagadnia vágyait. Ám ez a fájdalom mélyen e felvételek lényegéhez tartozik. És az emlékezés kedvéért szólnunk kell róla.

Így érthetjük meg e huszonöt megszólalás különös jelentőségét. Ezek az előadások a látható dolgokhoz közvetítenek nézőpontot oly módon, hogy akkor is láthatóvá teszik a műveket, ha azok nincsenek a szemünk előtt: az előadónak, aki felhatalmazta magát arra, hogy egyes szám első személyben beszéljen – amitől kissé zavarban is volt –, nyilvánvalóan élvezetet okozott az a szabadság, hogy olyan hallgatókhoz szól, akik nem nézők is egyben. Amint elfogadta az előadás-sorozat gondolatát és azt a kihívást, amit ez jelent: vagyis hogy művészettörténészként huszonöt alkalommal mondjon el festményekről szóló történeteket, mesélőkedvéhez elválaszthatatlanul hozzáadódott a vágy, hogy létrejöjjön a következő találkozás is. Mintha egy barátjával találkozott volna azért, hogy történeteket meséljen neki… Ezekre a rádiós alkalmakra úgy készült, mintha valóban találkozni akart volna vele. Mintha neki mesélt volna, és így talált volna módot arra, hogy másokhoz is szóljon. Daniel Arasse-nak nyilván szüksége volt egyfajta rejtett belső képesség munkálkodására ahhoz, hogy feljogosítva érezze magát az egyes szám első személy használatára, valami olyasmire, amivel addig nem törődött, mert mint azt az egyik adásban kijelentette, a művészettörténész az új dolgokat kitaláló művész után másodiknak következik a sorban. Őt a festő énje érdekelte, személyes jelenléte, titkos kézjegye a művön.

Mégha e festménytörténetek alig észrevehetően huszonöt képből álló önarckép-sorozatot alkotnak is, titokban másvalami is munkál itt. Minden elképzelhető fizikai mozgás lehetőségétől megfosztva éppen e lemondás miatt határozta el egy ideje Daniel Arasse, hogy másként dolgozik majd. Ez azt jelentette, hogy többé nem a művek látványa, hanem az emléke ihlette meg; sőt, visszatért a művészettörténet sajátos gyakorlatához, és egy másik regiszterben alkothatott. A halál szakította félbe a két művet: a Regard kiadónál jelent meg a L’Art dans ses oeuvres. Théorie de l’art et histoire des oeuvres (A művekben testet öltött művészet. Művészetelmélet és művészettörténet) című könyve, a Denoël kiadónál pedig a Le Reflet perdu (Az eltűnt tükörkép) című fiktív műve, pontosabban bűnügyi regénye, amelyet gunyoros művészettörténészi látásmódja inspirált, és lehetővé tette, hogy titokzatos foltot vegyen észre Garofalo Szeplőtelen Fogantatás című alkotásán…

A Festménytörténetek históriáját jelentős mértékben meghatározta ez a két elképzelés, amelynek megvalósítására nem maradt idő. Ez annak kimondására kötelez en-gem, hogy amilyen mesterien uralta Daniel a rendelkezésére álló beszédidőt, épp olyan mértékben változott fizikai teljesítménnyé is e húsz percek sorozata, mert számára ezek az alkalmak a kimerüléssel és az elmúlás gondolatával való szembeszállást is jelentették egyben.

Catherine Bédard

1. MELYIK FESTMÉNYT SZERETEM A LEGJOBBAN?

Valójában nem egyetlen festményt szeretek a legjobban. Több is eszembe jut, általában klasszikus festmények, például Raffaello Sixtusi Madonna című képe, de különösen a Mona Lisát említhetném, vagy tovább mehetnék a XVIII. századig: úgy vélem, hogy Fragonard A retesz című képe egészen rendkívüli és lenyűgöző festmény. Majd megint elkalandozva az időben, Courbet A világ eredete című képéről is elmondhatom: milyen csodálatos! Sőt Matisse A tánc című rajza azon ritka képek egyike, amelyek valóban hatottak rám. Tehát valóban nem egyetlen festményt szeretek a legjobban. Ráadásul nem feltétlenül csak festmény lehet a számomra legkedveltebb műtárgy, hanem egy freskó, egy templomban lévő szárnyasoltár vagy oltárfal is… Mondjuk azt, hogy vannak képek, amelyek hatottak rám, nagyobb benyomást tettek rám, mint más festmények, és tudom, hogy vannak olyanok is, amelyek még nem hatottak rám, de egyik vagy másik napon majd mély benyomást tesznek rám. A kérdés számomra inkább annak keresése, mi az, ami megérint, amikor egy képet vagy egy freskót nézek, vagy amikor éppen a festmény helyszínén vagyok – mivel a kép eszméje alapján máris feltételezhető, hogy a festményt képi egységként hozták létre, a falra akasztották, bekeretezték vagy nem... Nincs megindítóbb dolog számomra, mint mikor olyan helyen találom magam, ahol a falakat teljes egészében képek takarják. Ilyennek tartom például Mantegna A házastársak szobája (Camera degli Sposi) című művét, amelyet 1469 és 1474 között festett a mantovai hercegi udvarban. Rendkívüli érzés keríti hatalmába az embert, amikor belép ebbe szobába, és olyan szerencséje lehet, mint amilyen nekem volt, hogy órákat tölthettem el ott, és felfoghattam, milyen magával ragadó festmény előtt állok. Egy másik helyszín is folyamatosan felkavar: Piero della Francesca arezzói kápolnája, ahol napokat töltöttem el azzal, hogy figyeltem és jegyzeteltem. Nap mint nap visszatértem, hogy megkíséreljem észrevenni mindazt, amit korábban nem sikerült. Igazat állítottak a Goncourt fivérek Chardin egyik képe kapcsán, hogy adott pillanatban „a festmény megelevenedik”, tehát valódi érzést vált ki… Csakhogy nehéz megmondani, milyen típusú érzelem is ez. Azt hiszem, Stendhal jegyezte meg Raffaellóval kapcsolatban, hogy nagy bánatára a hatása megfogalmazhatatlan (olykor magára a festészetre is érvényes ez a kijelentés). Ugyanígy amikor Chanteloup megmutatta Bernininek Poussin vásznait, a nagy barokk művész órákon át vizsgálgatta a képeket, és végül a homlokára csapva megjegyezte: „Il signor Poussin lavera di lá!”{1} Ez a kijelentés egyszerre tanúskodik Poussin nagyságáról és bizonyos fokú szerencsétlenségéről, mivel a festészet olyan művészet, amely elkápráztat, de nem tudjuk megmagyarázni, miként is hat ránk. Arra a kérdésre kerestem mindig választ: mi történik akkor, amikor egy kép, egy freskó, a festészet valamely helyszíne van rám hatással? Miért van az, hogy Matisse A tánc című festménykompozíciója előtt állva könnyek szöknek a szemembe? Ez azért abszurd, mert festmény előtt nem szoktunk sírni? Sírunk az Operában, ez megszokott dolog, de egy kép általában nem hat az érzelmeinkre.

Másfelől pedig mi bűvöl el bennünket egy kép láttán, mi okozza azt, hogy az egyik kép inkább elgondolkodtat bennünket, mint a másik, és nem tudunk szabadulni a hatása alól, vagy hogy egy mű „megszólít bennünket”, miként ezt Roger de Piles megfogalmazta? Miután nincs általánosan érvényes szabály, én a magam részéről azt mondanám, hogy az érzés is gondolat, amelyet egy képzőművészeti alkotás láttán átélünk, csak szavak nélküli gondolat. Olyasvalaki vagyok, aki beszél és ír, szavakkal gondolkodom, fejezem ki magam és kutatok, egy festő azonban nem verbálisan gondolkodik; vannak képek, amelyek magukra vonják a figyelmemet, nem engednek tovább, elgondolkodtatnak, mintha valami mondanivalójuk volna számomra, vagy valójában nem is közölnek velem semmit, csak valami varázs, valami várakozás állít meg, és nem enged tovább. Amikor például egy Fragonard-kiállítás alkalmával először láttam A retesz című képet, úgy, hogy reprodukciókon korábban már láttam, szinte sokkot éltem át, és hirtelen megértettem, hogy valójában e kis méretű kép bal fele „szólított meg”, amelyikről egy jelentős szakértő azt mondta, nem szól semmiről – és ebben vagy tévedett, vagy inkább nagyon is igaza volt, hogy nem gondolkodott el rajta. Fennakadtam ezen. A festő valójában egy anekdotát mesélt el: egy fiatalember átölel egy fiatal lányt, hogy azután ágyba fektesse őt, és ez az „azután” máris ott van a kép másik felén, amelyen kizárólag redők, lepedők, ráncok láthatók. És ez az, ami elbűvölt engem. Ott láttam magam előtt azt, amit talán Delacroix „a festmény csöndesen rejtőzködő hatalmának” nevezett. Ez az, ami elbűvöl, és emiatt hatnak rám bizonyos képek job-ban, mint mások. Fragonard számára a kép csöndesen rejtőzködő hatalma – nyilvánvalóan egy érzés. Tehát ezután nekem, aki történész, illetve értelmező vagyok, meg kell kérdeznem magamtól, mit is jelent ez a „semmi”: mik ezek a gyűrött lepedők. Ha elmennek, hogy megnézzék a festményt, láthatják, hogy ezek a rendkívül pontosan kidolgozott részletek valójában megmagyarázzák mindazt, ami a kép jobb oldalán történik: egyszerre a múltat és a jövőt.

Más esetekben, mint például Mantegna műve, A házastársak szobája helyszínén, a XV. század végi mantovai hercegi udvarban, mindenekelőtt a festészet harmóniájának ereje ragadott magával, ám ezután az bűvölt el, hogy ebben a – korszakhoz képest kicsi – teremben a festő azzal ért el művészi hatást, hogy teljesen befestette a boltíves mennyezetet is, a festészet remekműveivel díszítette két falát, két másik falra pedig leengedett kárpitokat festett (ezt azért is láthatjuk, mert mögöttük az égbolt részletét sejthetjük). Ezeket a kárpitokat ráadásul valódi függönyökkel takarták el. Minthogy nem voltam elégedett azzal, amit magyarázatként olvashattam erről a szobáról, órákat töltöttem el ott, újra és újra megnéztem és megpróbáltam megérteni, hogy miről „mesél” ez a festészet, vagy miről akart „szólni” a maga csöndes módján. Ráadásul a festmények meghálálták, hogy gyakran órákig szemléltem őket.

Megállapítottam, hogy izgalmi állapot két különböző módon keletkezhet. Először a sokk, a meglepetés formájában, olyan spontán érzésként, amelyre nem találunk szavakat. Ezt az érzést keltette bennem például Matisse A tánc című rajzának kék színe, az a bizonyos kék. A kéknek ez a Matisse által kitalált tónusa kavart fel annyira, hogy könnyek szöktek a szemembe, és azonnal elhagytam a termet, sőt vissza sem tértem oda, mert egy kép előtt nyilvánosan nem sírhatunk, úgy, mint otthon. Majd később, a kéknek ezen a minőségén gondolkodva azt mondtam magamnak, hogy emögött pirosnak kell rejtőznie, és valójában a kék mögött rejtőzködő piros szín „szólított meg”. Ezt én éreztem így, Matisse talán nem is festett pirosat a kékjébe, mindenesetre én beleláttam. Ez a meglepetés tehát egy festmény által kiváltott izgalmi állapot első típusa, amely számomra vizuális, a színekkel kapcsolatos sokkot okoz. A kép színei hatnak rám és „szólítanak meg”.

Az izgalmi állapot másik típusa később, egy idő múltán, a visszatérés alkalmával ragadja magával az embert, olyankor lassacskán előtűnnek a jelentésrétegek, értelmezni kezdjük a festményt, meditálunk rajta, reflexióink támadnak. A festmény először is, másodszor is meglepetésként hat, és lassacskán a közvetlenség tűnik fel az embernek, miként a piros szín Matisse rajzának kékjében.

A festő és kora másféle közelségben jelenik meg a műben. Mantegna A házastársak szobája című alkotásán nemcsak egy zseniális festő keze nyomát fedezhetjük fel, hanem azt is kitalálhatjuk, milyen ember volt a megrendelője, Ludovico Gonzaga herceg és a felesége. A történelem szenvedélyesen érdekessé válik, mert miként ezt Warburg{2} mondta, szinte meghalljuk azoknak a firenzei polgároknak a hangját, akiket a kápolnafestményeken látunk. Azt nem állíthatjuk, hogy egy XV. századi polgár szellemi állapotába kerülünk, de olyan horizont közelébe jutunk, amelyet teljesen soha nem érhetünk el, ám közvetlenebb kapcsolatba kerülhetünk azzal a korral, amelyben megrendelték, elkészítették, először megnézték vagy átélték a korabeli festményt. Ez lenyűgöző és nagyon megható élmény. Amikor órákat töltöttem az arezzói San Francesco-templomban Piero della Francesca freskói előtt, hirtelen olyasmit láttam meg, amit korábban talán már mások is észrevettek, de sohasem jegyezték le, vagyis Piero della Francesca eszmei és egyéni kézjegyét a freskók hatalmas együttesén, egy nagyon apró részletet, az utolsó freskó bal alsó részén egy levágott fej volt ez, amely üres tekintettel, vakon meredt a nézőjére, mert egy halott feje volt. Itt valóban az az érzésem támadt, hogy nagyon közel kerültem ahhoz, amire Piero della Francesca gondolt. Talán az őrület egy formája rejlik abban a gondolatban, hogy újra átélhetjük azt, amit Piero della Francesca a freskó előtt elképzelt vagy megálmodott… Ez esetben azért vehettem észre a már ötszáz éve ott lévő részletet, mert mindaz, amit korábban láttam és megértettem, hirtelen elém tárta ezt a részletet, amelyik csak úgy ott volt, nem feltétlenül azért, hogy lássuk. Ráadásul valóban nagyon apró részlet, ezért nincs semmi okunk arra, hogy különösebb figyelmet fordítsunk rá, a lényeg középen van, nem alul.

A kettős izgalmi állapot tehát egyfelől a színhatás következtében keletkezett érzelmi sokkból áll, melyet a kép előtt állva általában mindig átélek, másfelől ehhez hozzáadódik az az izgalom, amelyet a képben rejlő gondolati sűrűség vált ki. És éppen ez zavar engem a festészetben: anyagai és formái gondolatokat közvetítenek, ám nekem csak szavaim vannak arra, hogy számot adjak erről, tudván tudva, hogy ez épp olyan lehetetlen vállalkozás, mint amilyen a Danaidáké volt. Ők repedt korsókban töltöttek szünet nélkül vizet feneketlen edénybe, én pedig hozzájuk hasonlóan hiába próbálom szüntelenül szavakkal leírni, milyen is a festészet, soha nem érem el az érzésnek a festményben rejlő minőségét. Ha újra visszatérünk egy képhez, miután már megértettük, újra a kép csendjével nézünk szembe.

Visszatérve a kérdéshez, hogy melyik festményt szeretem a legjobban, kettőt említenék: Raffaello Sixtusi Madonna és Leonardo da Vinci Mona Lisa című festményét. Ebben a fejezetben csak a Sixtusi Madonna című festményről ejtek néhány szót.

Ezt az oltárképet, azt hiszem, 1516-ban festette Raffaello: a Gyermeket tartó Szűz Máriát ábrázolta felhőkben Szent Borbálával a balján és Szent Sixtusszal a jobbján. A kép felső részén félig széthúzott zöld függönyt látni, alul pedig két kis angyalka van, akik kissé melankolikus kifejezéssel nézik, mi történik fölöttük. Ez a kép a festészet történetének egyik legtöbbet csodált festménye, mióta Drezdába került. Azelőtt Piacenza{3} egyik templomában volt, és tudták ugyan, hogy szép, de nem beszéltek sokat róla. Elmentek megnézni, de nem jelentős festményként tartották számon. Attól kezdve, hogy Drezdába került, a festészet történetének mitikus festménye lett, és én is mitikus festménynek tekintettem, amikor Raffaellót tanulmányoztam. Majd elmentem Drezdába, láttam a Sixtusi Madonnát, és nagyon csalódott voltam, mert éppen tatarozták a múzeumot, egy üvegtábla mögött volt a festmény, és ülőhelyemről csak az üveglapon visszatükröződő neonokat láttam, mozognom kellett ahhoz, hogy elképzelhessem Raffaello művét. Nagyon csalódott voltam, hiszen azért utaztam Drezdába, hogy lássam ezt a képet, és nem akartam csalódottan távozni. Körülbelül egy óra hosszat maradtam tehát, ide álltam, oda álltam, és akkor egy adott pillanatban a kép „megelevenedett”. És akkor hirtelen valóban láttam a Sixtusi Madonnát, és azt kell mondjam, láttam az európai festészet történetének intellektuális értelemben egyik legmélyebb festményét, és ha ismerjük és szeretjük Raffaellót, akkor ez egyike a legfelkavaróbb festményeinek. Miért? Azt hiszem, azért, mert a Sixtusi Madonna egészen pontosan az élő Isten revelációjának pillanatát ábrázolja, tehát ez a festmény a feltárulkozó Istent, a láthatóvá lett Istent jeleníti meg, és ez az, amit Walter Benjamin vagy nem akart észrevenni, vagy ha észrevette, nem kívánt róla beszélni. És számomra különösen a két kis angyal a kép alján teszi nagyon felkavaróvá a festményt. Tényleg, mit csinálnak ott? A legkülönbözőbb történeteket képzelték el a két kis angyalról, arról, hogy ők talán Raffello Fornarinától származó gyerekeinek portréi. Én azonban komoly történeti és teológiai, ikonográfiai megfontolások alapján meg vagyok győződve arról, hogy ők valójában a templomot őrző kerubinok ábrázolásai a zsidó vallásban. Arról a tényről tanúskodnak, hogy ők többé nem a láthatatlan Isten és titkának őrzői: Isten megjelent. Lényegében tehát óriási tragédia előhírnökei ők – mert ha látható az Isten, ez azt jelenti, hogy meg is fog halni –, ez a drámai történés tükröződik gyermeki arcukon. Úgy vélem, ennek hatalmas ereje van. És azóta nem kell újra látnom a Sixtusi Madonnát, mert „megelevenedett” számomra, és őrzöm magamban ezt az érzést.

{1} A lapalji jegyzetek a fordítók jegyzetei.

Il signor Poussin lavera di lá! (ol.): „Hű, Poussin úr, aztán tud dolgozni!”

{2} Aby Moritz Warburg (1866–1929) német művészettörténész, az ikonográfia egyik megalapítója.

{3} Piacenza a Pó folyó közelében lévő itáliai város, 1545-től Pármával közösen alkotott hercegséget.