JOHN CARROLL

Jézus, a Létező

Heller Ágnes
előszavával

Fordította
Gyárfás Veronika

Budapest, 2009

A kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alapprogram támogatta.

A mű eredeti címe: The Existential Jesus

© Scribe, Carlton North, 2007

© John Carroll, 2007

Hungarian translation © Gyárfás Veronika, Typotex, 2009

Minden jog fenntartva. Az elektronikus mű egyetlen részlete sem használható fel,

nem továbbítható a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Az elektronikus változat a könyv 2009-ben megjelent kiadása alapján készült.

ISBN 978-963-279-248-4   

ISSN 1785-1513

 Sorozatcím: Homo religiosus

A sorozatban megjelent kötetek:

Julien Ries: A hívő ember a zsidó, a keresztény és az iszlám vallásban

Julien Ries: A szent antropológiája

Témakör: vallástudomány, antropológia

Kedves Olvasó!

Köszönjük, hogy kínálatunkból választott olvasnivalót!

Újabb kiadványainkról, akcióinkról a www.typotex.hu és a facebook.com/typotexkiado,

és a www.interkönyv.hu oldalakon értesülhet.

Kiadja a Typotex Elektronikus Kiadó Kft.

Felelős kiadó: Votisky Zsuzsa

Felelős szerkesztő: Láng Rózsa

A borítót Nicolas Poussin: Az asdódi pestis (1631) című képének felhasználásával Tóth Norbert tervezte.

A könyv elektronikus változatát készítette:

Ámon Imre, Pekó Zsolt

Projektvezető: Földes László

www.multimediaplaza.com

Tartalomjegyzék

ELŐSZÓ

A LÉT TALÁNYA

– ELSŐ RÉSZ – A TÖRTÉNET

ELSŐ FEJEZET A MAGVETŐ

MÁSODIK FEJEZET HATALMAS RETTEGÉSSEL RETTEGTEK

HARMADIK FEJEZET TŰZ A HEGYEN

NEGYEDIK FEJEZET A FEKETE FATÖNK

ÖTÖDIK FEJEZET ÉJSZAKA VOLT

HATODIK FEJEZET AZ ÜRES SÍR

– MÁSODIK RÉSZ – A TANÍTVÁNYOK

HETEDIK FEJEZET PÉTER, A KÍVÜLÁLLÓ ÉS AZ EGYHÁZAK

NYOLCADIK FEJEZET MÁRIA MAGDOLNA, A BEAVATOTT

KILENCEDIK FEJEZET NEM VAGYOK!: JÚDÁS

TIZEDIK FEJEZET AKI TANUL: PILÁTUS

TIZENEGYEDIK FEJEZET HAGYD BÉKÉN!

A KÉT HALÁL

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

BIBLIOGRÁFIA

NÉVMUTATÓ

ELŐSZÓ

John Carroll, ausztrál kultúrszociológus és kultúrfilozófus ezzel a könyvvel mutatkozik be a magyar közönségnek. Azt szokták mondani, hogy jobb későn, mint soha, s ez különösen igaz John Carroll esetében. Carroll immár több mint harminc esztendeje írja és adja ki érdekesebbnél érdekesebb könyveit különböző, bár egymással végső fokon mégis összefüggő témakörökben, mint amilyen a puritanizmus, Poussin festészete, vagy éppen a terror kultusza. Ami ezeket a különböző témaköröket alapvetően összefűzi, az nem más, mint a szerző mély aggodalma a modernség sorsáért. Carroll nem tipikus kultúrkritikus, nincs apokaliptikus jelenképe, sem dekadenciaelmélete. Ha nem bizakodna az értelmes életvitel lehetőségében, akkor nem írta volna meg ezt a könyvét, ahogy más könyveit sem. De aggódik a korszellem beszűkülése, elsekélyesedése, a hit közhelyszerűvé válása láttán. Kissé úgy, mint két kedves filozófusa, Nietzsche vagy Kierkegaard, anélkül, hogy az ő követőjük lenne.

John Carroll eredeti gondolkodó. Nem abban az értelemben, mintha belőle eredne a gondolkodás egyik új iránya, hanem abban az értelemben, hogy nem sorolható egyetlen irányzathoz sem. Minden könyvében saját személyisége, saját meglátása, saját világlátása testesül meg. Saját egyénisége érvényesül, bármi felé szegezi is a tekintetét. Nem mintha nem ismerné az irányzatokat vagy azok képviselőit. Igen jól ismeri őket. Inkább nem nagyon érdeklik őt, nem akar belebújni a bőrükbe. Saját bőrében érzi jól magát.

Így van ez a Jézus, a Létező („The Existential Jesus”) esetében is. Ezt az alapgondolatot emeli ki, hogy a szerző a létet, a személyes létet, a létezést helyezi a középpontba. John Carrollt nem érdekli a történelmi Jézus. Még az sem érdekli, hogy élt-e Jézus egyáltalán. Még kevésbé, hogy ha élt, akkor milyen is volt „valójában”, mit tanított „valójában”, kik voltak a szülei és testvérei „valójában”. John Carrollt cseppet sem érdekli a zsidó Jézus (a történelmi Jézus egyik, manapság uralkodó értelmezése). Magától értetődően nem érdekli a történelmi Keresztelő János, Péter apostol vagy Pilátus sem. Carrollt nem a valóságos, de még csak nem is az „igazi” Jézus érdekli.

Ki az „igazi” Jézus? Mindenekelőtt az európai kultúra Jézusa. Az a Jézus, akinek személye, történetei, mondásai nélkül nincs nyugati kultúra. Ez a keresztény Jézus. John Carrollt nem érdekli a keresztény Jézus sem. Ő Simon Péter Jézusa, az intézmények Jézusa, az egyházak Jézusa. Ő a Krisztus. Carrollt nem érdekli Krisztus. Carrollt az „igaz” Jézus érdekli, Jézus igazsága, az egzisztenciális Jézus.

Az egzisztenciális Jézus végső fokon irodalmi alak. A Márk evangéliumában megalkotott, megteremtett tragikus Jézus. Az a Jézus, aki önmagát keresi, aki a szó egzisztenciálfilozófiai értelmében Létező. Akit senki sem ért meg, akinek sem apja, sem anyja, akitől nem távozik a keserű pohár, aki magányosan hal meg, éppen úgy, mint mi mindannyian. Aki nem támad fel. Attól Létező, hogy végig kiissza azt a bizonyos keserű poharat, hogy megérti és megéli a kilátástalanságot, az Atya, az Isten halálát, s mégsem adja fel soha önmagát.

Carroll hivatkozik Harold Bloom egyik elhíresült megjegyzésére, mely szerint a monoteista vallások istenei irodalmi figurák. Jahve a Jahvista könyveinek teremtménye, Jézus Márk evangéliumáé. Könyve második részében Carroll János evangéliumának számos jelenetét is elemzi, ezeket többnyire a Márk evangéliumához fűzött midrásoknak tekinti, de mindvégig hű marad ehhez a koncepcióhoz.

Carroll olvasatai remekbeszabottak. Nem mintha meggyőzne arról, hogy így kell a szövegeket olvasni, hanem mert meggyőz arról, hogy így is lehet azokat olvasni.

Mi az, ami Márk evangéliumát Máté és Lukács evangéliumával szemben kitünteti? Mindenekelőtt az, hogy mindig érezzük az elbeszélő jelenlétét, szemben Lukáccsal, aki Pál védnöksége alatt, mint egy ókori újságíró, interjúkból és szóbeszédekből állította össze a Jézus-történeteket. Márk tanú volt, élő tanúként tesz tanúbizonyságot. Tanú volt, de történetíró is egyben. Ez a Jézus-történet az ő története. Ez a Jézus az ő Jézusa, s egyben, mint a történetek esetében általában, talán önmaga, az író is. Carroll igen erős, de semmiképpen sem abszurd értelmezése szerint az üres sírban fehér lepelben ülő ifjú, aki elküldi a tanítványokat, s ott marad egyedül, nem egy „angyal” – mint értelmezni szokás –, hanem maga a krónikás, aki története végére érve éppen olyan magányos lesz, mint a hőse. (John Carroll szerint Márk evangéliuma az első, s őt követi Máté. Ez a hipotézis erősen vitatott, mivel Máté evangéliumának állítólag van egy eredeti arameus változata. De a kérdésnek itt nincs jelentősége.)

John Carroll Márkjának persze semmi köze a velencei Szent Márk tér Márkjához, s annak legendájához. Carroll Márkja, mint említettem, tanú és elbeszélő. Tragikus hősét ábrázoló tragikus ember. Mindebből sok minden más is következik. Fontos mindenekelőtt, hogy Jézus története akkor kezdődik, amikor Önmagává válik – tehát a küldetésével. Ennek a történetnek semmi köze azokhoz a legendákhoz, melyekben a Biblia (és nem csak a Biblia) a hősök, próféták és szentek „rendeltetését” nemzésükre vagy születésükre vezeti vissza. Mózes születésekor minden zsidó ifjúra halál várt a fáraó parancsára, Jézus születésekor ugyanez Heródes parancsára. Sámson születését angyal jelenti be magtalan szüleinek, Jézus születését angyal ígéri meg szűz anyjának. Márk Jézusának valóban semmi köze a karácsonyi „Kis jézuskákhoz”, az aranyos kisbabához, a három királyokhoz, a jászolhoz meg a pásztorokhoz. Márk Jézusának semmi köze nincs a Szűzanyához. Mária csak egyszer szerepel, mikor fia elküldi magától minden hozzátartozójával együtt. Galileában a bennlakók József fiának nevezik, s megnevezik a testvéreit is, a fiúkat névvel, a lányokat név nélkül. Márk Jézusa semmit sem akar hallani családjától. S a családja sem akar hallani róla semmit. Carroll értelmezésében Jézus a semmiből jön, a semmibe fut ki. („Sem utóda, sem boldog őse / Sem rokona, sem ismerőse / Nem vagyok senkinek” – mondhatná Adyval együtt.)

Mi több, ez a Jézus nem messiás, nem Krisztus. Mikor Péter annak nevezi, Jézus ironikusan hagyja rá. Péter nem ért meg belőle semmit, mert hagyományos sémákban gondolkozik. „Nem az vagyok, akinek gondoltok engem” – mondja és gondolja Márk Jézusa.

Péter – így Carroll – mindig félreérti Jézust. Nemcsak a Mesterhez való tartozását megvallani lesz gyáva, hanem a kezdet kezdetétől fogva gyáva a megértéshez. Ő az egyházépítő, az etikai vallás őse. De Jézus története egzisztenciális történet, melynek az etikához semmi köze sincsen. Így értelmezi Carroll a „kősziklára vagy sarokkőre” vonatkozó jézusi jóslatokat is. Az egyház sarokköve egyúttal az a kő, amelyből sosem fognak kikelni a rászórt magok. Péter az elsorvadt fügefa is, aki sosem fog gyümölcsöt teremni. Csak ketten értik meg Jézust. Mária, aki illatos olajjal öntözi meg, mint ahogy a halottakat szokás, és Júdás.

Carroll Jézusa nem szőke és kékszemű, nem szelíd, hanem haragos, Ő nem a „jó pásztor”. Nyája idegen marad, csalódást okozna neki, ha az „Én vagyok”, az egzisztáló Én, egyáltalán képes lenne a csalódásra.

A könyv második részében, a „mellékszereplők” tárgyalása után és velük kapcsolatban kerül előtérbe János evangéliuma. János Jézusa sem a „jó pásztor”. Mint említettem, Carroll szerint János Márkra nyúl vissza. De ő is tanítvány volt, ő is tanú, egy másik szerző, aki mint másik tanú és szerző másként látja ugyanazt, ami már nem ugyanaz. Carroll (aki általában gyakran épít a görög szavak értelmezésére) János evangéliumának nyitó mondatát újrafordítja, s így újraértelmezi. A görög „logosz” szó valóban fordítható „történet”-nek is. János tehát – Carroll értelmezésében – így kezdi beszámolóját: „Kezdetben volt a történet”. Ugyanaz a történet minden elbeszélésben egy másik történet.

Végül két Jézusról beszél a könyv szerzője. Egy Márk nevű tanú és szerző elbeszélésében alkotott Jézusról és egy János nevű tanú és szerző elbeszélésében alkotottról. Mindkettő maszk, ahogy minden persona maszk, ahogy minden ember is különböző maszkokban jelenik meg.

Két Jézusunk van tehát, mivel két elbeszélőnk van. Két szenvedéstörténetünk, két keresztre feszítésünk. Márk Jézusa tragikus figuraként hal meg a kereszten. Istentől és mindenkitől egyaránt elhagyatottan. János történetében a keresztre feszítés véletlenszerű, mivel őt a halandóság nem érdekli. Így a két történet együtt a „conditio humana”. Ahogy Carroll összefoglalja: „…az emberek két életet élnek, egy tragikus és egy örök életet. E kettő kiegyensúlyozásán – így Carroll – múlik minden. S ez a minden az Én, az ismételhetetlen egyén saját szelleme (pneumája).”

Gyönyörű értelmezés ez más értelmezések mellett, melyekkel vitába sem száll. S hogy rövid előszavam kezdetéhez visszatérjek, egyéni, eredeti értelmezés, mint John Carroll többi könyve esetében is.

Jézus Krisztus „szupersztár” a szó minden értelmében és a művészet minden műfajában. John Carroll, mint szenvedélyes műértelmező, itt sem hagyja ki az alkalmat, hogy közvetlen vagy közvetett Jézus-értelmezéseket elemezzen, mint például Billy Budd történetét, ahol Billy Budd „játssza Jézus, Vere kapitány pedig Pilátus szerepét”.

Mi sem természetesebb annál, hogy a festészetben is azokat a képeket elemzi, melyek drámaian ábrázolják az ő Jézusát, azaz Márk és János Jézusát.

Ez a könyv minden olvasót fel fog rázni, akár elfogadja John Carroll értelmezését, akár elutasítja azt. Mint ahogy így van ez minden újszerű, radikális értelmezés esetében.

Heller Ágnes

A LÉT TALÁNYA

A lét talányával minden ember szembesül, valahányszor belép valaki az ajtón. Tudomásul vesszük a jelenlétét: a másik ember több, mint a tulajdonságai. Ha megfeledkezünk a haja színéről, az arca üdeségéről és mindarról, amit az életéről tudunk, csak a lét éteri koncentrációja marad. A puszta űr helyén megmutatkozik valamilyen erő nyilvánvaló mezője. A mezőnek megvan a maga jelenésszerű formája. Sokkal inkább kipárolgás vagy eszencia, mint jellem vagy személyiség. E létformák mindegyike mögött ott rejtőzik a Nyugat kultúrájának nagy jelenléte – Jézusé.

Jézus az archetipikus idegen. Előtűnik a semmiből, rejtélyes homályba burkolózva, és hamarosan újra eltűnik. Míg mások csodálatos és rémisztő karizmát látnak benne, neki magának küzdelem az élete. Igazi egzisztencialista hős – magányos, elszakadt a családjától és az otthonától, nyughatatlan, folyton vándorol, de küldetése jó darabig titokban marad előtte. Sem munkája, sem világi hatalma nincs. Híveket keres magának, tanítani szeretné őket, de kizökkenthetetlenek ostobaságukból és bárgyúságukból. Minden próbálkozása kudarcot vall. Mivel a hozzá legközelebb állók egyre jobban félnek tőle és egyre inkább félreértik, a hatóságok pedig egyre hevesebben gyűlölik, visszavonul önmaga nyugtalan szemlélésébe. A környezete háborogva lázong ellene.

Ez a Jézus bontakozik ki életének első elbeszéléséből, az első evangéliumból, Márkéból. A történet végére már egyáltalán nem bízik Istenben. Rajta kívül nincs senki – senki más, csak ő. Élete tetőpontja a hat órán át tartó haláltusa a kereszten, amely hatalmas sikollyal, utolsó leheletével ér véget. Nem támad fel halottaiból. A történet egy üres sírban végződik, ahonnan három nő menekül eszeveszett félelemben.

A Márk-féle történet talány, „enigma”. A szó görög eredetű, az ainigma szóból származik. Aiszkhülosz használta a klasszikus görög tragédiák legmélyebbikében, az Agamemnónban, „homályos kifejezés” vagy „zordan látnoki rejtvény” értelemben.{1} Márk elbeszélése egyetlen, hosszú és teljességgel homályos kifejezés.

Miért „létező” Jézusról beszélünk? Mert az én megszokott azonosító jeleitől – a családtól, a barátoktól, a múlttól, a munkától, de még a várható életúttól is – megfosztották. Valójában csak annyit jelenthet ki bizonyossággal, hogy „létezem”. Ettől kezdve a története a létező én felkutatását jelenti. Milyen az ő lénye? Milyen erőkre számíthat? Hogyan viszonyuljon ahhoz az egyetlen dologhoz, amelyet a saját létezéséhez kapott?

„Mi az igazság?” – kérdezi majd Pilátus Jézustól. Pontosan ez a kérdés. Vannak persze megfogható tények. És vannak erkölcsi igazságok. Ezek azonban csak az alsó és a középső réteget jelentik. A legfontosabb kérdés a legfelső réteg, vagyis a „nagybetűs” igazság. Ha van olyan, hogy Igazság, miből áll? Merre lakozik? Vagy puszta illúzió lenne?

Az Igazság, amelyet a dolgok mögött sejtünk, folytonosan kísért minket. A felszínen az események és érzelmi vonzataik töltik ki az elménket. Mindazok a dolgok, amelyek a születésünk és a halálunk között történnek – az emberek, akiket megismerünk, a gyerekek, akiket fölnevelünk, a munkák, amelyeket elvégzünk, a házak, amelyeket felépítünk, beosztások és időtöltések, sikerek és kudarcok, szerelmek és bánatok. Ilyen fonalak sokaságából áll össze az egyes életek szövedéke.

De valahogy mégis a felszín alatti igazság a legfontosabb. Mint egy rejtélyes idegen, akivel a délutáni sétánkon találkozunk, betolakodó, hívatlan társ, aki átmenetileg velünk van, majd újra eltűnik. Csak később, visszagondolva ijedünk meg, hogy talán ez volt a meghatározó találkozás, de mi észre sem vettük.

Képzeletünk megtelik az igazság ígéretével – hogy újraserkenti az életenergia forrását, ellátja a hiányzó zamattal és lendülettel; hogy fényt hoz az életünkbe, kezünkbe adja a kulcsot a megértéséhez, jelentéssel ruházza fel. Az ilyen igazság vagy igazságok nélkül viszont az életünk megszokássá kopik – a hangulata megfakul, a tartalma ellaposodik, az egész hiábavalóvá válik. Az ilyen igazságok nélkül megeshet, hogy a rossz vonaton ülünk rosszkor, és rossz irányba tartunk. Félünk ettől, de nem vagyunk biztosak benne. Az „igazságok” jelentik számunkra az útjelző táblákat.

Ezért járunk be ősi romokat valamely időtlen hatalom után kutatva – elhalványult feliratot keresünk a köveken, faragott arcot, különleges helyet, ahol érezhetjük a szent jelenlétet. Ezért leszünk szerelmesek, és arról álmodozunk, hogy a másik az igazi. Ezért alapítunk családot és reménykedünk a megváltó meghittségben és az állhatatos összetartozásban, vagy abban, hogy a következő nemzedék majd többre viszi. Ezért keresünk valamilyen fontos elfoglaltságot – „hivatást” –, hogy a foglalkozásunk ne puszta munka legyen. Ezért építünk nemzeteket, városokat és intézményeket: azt képzeljük, hogy ha a formát eltaláljuk, akkor az alkotás több lesz, mint egyszerű tégla és habarcs; hogy időtálló szépséget alkottunk. Visszafogottabb változatban hasonló álmokat fűzünk egy-egy tanulmányhoz, egy-egy cikkhez, egy-egy szépen berendezett, tiszta vagy takaros szobához és különösen egy-egy sportteljesítményhez.

Amikor a valóság az arcunkba csap, márpedig mindig megteszi, mindez nagyrészt illúziónak bizonyul. Illúziónak, amely legjobb esetben is csak ideiglenesen váltotta meg az életünket, míg ki nem pukkadt, mint a szappanbuborék. Ha azonban nincs más, csak megváltó illúzió, akkor az emberi élettel kapcsolatban az az igazság, az a teljes igazság – ha őszinték vagyunk –, hogy az abszurditás és a borzalom között ingadozik.{2} Ennyi az egész. És ez Jézus történetének kiindulópontja.

A modern Nyugat legnagyobb hatású irodalmi műve, a Hamlet a „lenni vagy nem lenni?” kérdése körül forog. A dráma szerint az igazság a „létezés” természetével függ össze. És sokan ma is az én nagyobb szabású fogalmát keresik – hiszen szerintük az én rejti a magasabb igazságot. Ezért olyan népszerű a keleti filozófia, amely nagyobb hangsúlyt fektet a belső tudatosságra. Ezért hódítanak az olyan elméletek és terápiák, amelyek azt ígérik, hogy segítségükkel az én mélyebben megismerheti saját természetét.

A huszadik században az európai filozófia újra a létezést helyezte előtérbe.{3} Ezzel visszatért a kezdetekhez. A nyugati kultúra történelmi kezdetén, az ókori Görögországban kőbe vésett felirat hirdette a delphoi szent jósda bejárata fölött: Ismerd meg önmagad! A titok minden egyes emberi lény lényegében – az énben – rejtőzik. Valójában mindenki erre kíváncsi: „Ki vagyok én?”

Nyugaton egyetlen ember tud mindent a létezésről. Csak egyvalaki tárta fel a mélységeit. A nyugati kultúra Homérosztól napjainkig tartó hosszú történetében Jézustól tanulhatunk legtöbbet az énről. Ő maga úgy fogalmazott, hogy én vagyok, aki vagyok. Ez a tanítás nem elvont, mint a filozófia. A filozófus legjobb esetben tételeket fogalmaz meg, amelyeken bölcsen elmerenghetünk, de amelyek nem ragadják meg ösztönösen az én alapjait.

Jézus tanítása történet formájában jut el hozzánk. Így aztán e világi és könnyen érthető. Egy ember életének és a küldetésével való küzdelmének elbeszélésén keresztül szól hozzánk. Arra kényszerít, hogy magunkévá tegyük az élményeit és a tapasztalatait – hogy végigjárjuk ugyanazt az utat.

Az Igazság az elbeszélés misztériumában rejtőzik. Erre jutottunk azzal az egyetemi olvasókörrel, amelyet egy évtizede hívtam életre. Az egyetemi félév alatt hetente egyszer egy órát beszélgetünk, és fejezetről fejezetre megvitatjuk az Újszövetséget és a Héber Bibliát – ezt az utóbbit a keresztény hagyomány Ószövetségnek nevezi. Hét főből álló olvasókörünk igen vegyes, nem vagyunk különösebben vallásosak, minket elsősorban a szöveg érdekel – hogy mit mond és hogyan. Azért alapítottam az olvasókört, mert érdekeltek a kultúránk alapjául szolgáló vallásos szövegek; egyrészt, mert mélyen foglalkoztat az emberi létet irányító szent rend, másrészt, mert számomra Jézus központi, mégis homályos jelenlétet jelent. Soha nem voltam gyakorló keresztény.

Kétszer olvastuk végig Márk evangéliumát – noha merőben eltérő összetételben. Mindkétszer döbbenetes élmény volt, egészen más, mint a Biblia más könyveinek olvasása. Márk után minden csalódást keltett.

Az első pillanatoktól úgy éreztük, hogy elzárt, árnyas helyen járunk, ahol furcsamód sűrű a levegő. A bezártság ellenére is olyan volt, mintha a hegyek levegőjét szívnánk magunkba. Amikor beléptünk, már nem lehetett visszafordulni. Ha sikerülne követni a szálakat, ha sorban megfejtenénk őket, ahogy haladunk előre, talán beléphetnénk egy világos szobába. És sokszor villantak fel előttünk fények. Mindannyian ösztönösen tudtuk, hogy az olvasókör többi tagjában is egész héten visszhangoznak a gondolatok, amelyeknek fonalát a következő alkalommal végre újra fölvehetjük. A beszélgetések végén újra és újra zavarba ejtő eufóriát éreztünk. Mire végigolvastuk a szöveget, a csoport informális szektává forrott össze: nem voltak tanaink, csak a közös áhítat kötött össze minket. A közös utazás valamilyen megfoghatatlan módon mindannyiunk életét megváltoztatta.

Az a Jézus, akit általában bemutatnak és értelmeznek, a kereszténység, a nevében alapított vallás szüleménye. Ő a Megváltó Krisztus, akit az egyházai közvetítenek nekünk.

A nyugati civilizáció és kultúrája mélyen és áthatóan keresztény. Ott van a nagy középkori székesegyházak építészeti tekintélye, Amiens-től és Bourges-tól Kölnig, Milánóig és a Westminster-apátságig. Ott van a római Szent Péter-bazilika, ahol a kupolát Michelangelo, a templombelsőt és a templom előtti teret Bernini tervezte, és az egész együttes térben és méretben a Vatikán mérhetetlen és láthatóan időtlen befolyását jelképezi. És a nagy székesegyházak kisebb holdjaiként ott van a többszázezer tekintélyes kőtemplom a nyugati világ falvaiban és városaiban. Ott van a művészet, a festett üvegablakoktól és a középkori ikonoktól a nyugati festészet és szobrászat csúcspontjáig – Donatello, Raffaello, Poussin reneszánsz virtuozitása keresztény képekre és keresztény történetekre épül. Elég csak a nagy angol költőket felsorolni – Miltontól, Donne-tól és Herberttől Hopkinsig és Eliotig –, valamennyiük költészete nyíltan keresztény. A regény, a novella és a film nagyon sokat merít a keresztény őstípusokból. És ott van a zene, a gregoriánénekektől a himnuszokig, az örömódákig, a rekviemekig; a nyugati hagyomány Bach kantátáiban és passióiban éri el tetőfokát – márpedig ez minden ízében keresztény zene.

A fentiek nagy része azonban elveszett múltnak látszik. A keresztény egyházak társadalmi befolyása két évszázada megállíthatatlanul csökken. A családi életre és az erkölcsökre gyakorolt befolyása, a püspökök nyilvános beszédeinek hatásossága, a papok jó híre, de még a születések, házasságok és halálesetek ünnepélyes irányítása is semmivé lett. A modern Nyugat szokásai, ízlése és hitvilága egyre határozottabban világi és humanista.

Gyakran emlegetik az Egyesült Államokat mint a nyugati elvilágiasodás alóli kivételt. Az amerikai kultúrában vannak még vallásos felhangok. A politikában az „Isten áldja Amerikát” retorikája időnként az ószövetségi felfogás köpönyegébe bújik: a „kiválasztott nép” Isten küldetését teljesíti a világban. Az országban több száz keresztény rádióadó és tévécsatorna működik. A keresztény könyvek rendszeresen felkerülnek az országos bestseller-listákra. A közvélemény-kutatások szerint az amerikaiak egyharmada megfellebbezhetetlenül és szó szerint hisz a Bibliában. 2002-ben a megkérdezettek többsége azt mondta, hogy a Jelenések Könyvének apokaliptikus jóslatai valóra fognak válni.

Ám az ellentétes vélemény is éppen ennyire megállja a helyét. Míg névlegesen az amerikai lakosság 85 százaléka keresztény, csupán 20 százalékuk jár rendszeresen templomba, és ez a szám folyamatosan csökken – csekély, de jelentős kisebbség.{4} Ezzel szemben a nyugati országokban mindössze a lakosság 5 százalékáról beszélhetünk.{5} Ha pedig megnézzük, hogy mivel töltik idejüket az amerikaiak, és milyen szenvedélyes lelkesültséggel teszik ezt, igen sokatmondó értelmezést kapunk a kultúráról. A munka, a sport, a család és a pihenés a legfontosabb. Mindezeket alaposan átjárja a fogyasztói életvitel. A közízlés egyik legjobb fokmérője manapság a legnézettebb televíziós műsorok tartalma: a listát világi műsorok vezetik, elsősorban a sport, a szappanopera, a rendőrségi és kórházi sorozatok, a vígjátékok, a humoros sorozatok, valamint a valóságshow-k és a beszélgetős műsorok.

A Nyugaton gyakorolt kereszténység hanyatlását könnyen megmagyarázhatjuk. A keresztény egyházak egytől egyig kudarcot vallottak legfontosabb feladatuk teljesítésében, nevezetesen abban, hogy időszerűen tálalják az alapjukul szolgáló történetet. Kudarcot vallottak abban, amit a zsidók egykor midrásnak neveztek – hogy korszerű csomagolásban dolgozzák át a történeteiket. Az egyházi Jézus a jó szándékú és mindenható mennyei Isten, a Szentháromság, a bűnbocsánat, az úrvacsora, a feltámadás és a többi fásult tan merev maradványa – mindez nem sok jelentőséggel bír a mai életre nézve.

A probléma egyáltalán nem újkeletű. Az egyházak a kezdetektől szisztematikusan megtagadják az első evangélium Jézusát. Márpedig a történet Márk-féle hiteles elbeszélése befolyásolja az őt követő három evangéliumot – Mátéét, Lukácsét és Jánosét. Harold Bloom szerint Márk találta ki Jézust.{6} Az egyházaknak nem volt szükségük arra a Jézusra, aki az emberi létezés alapvető igazságait tanítja. Felületessé és unalmassá tették, háttérkellék lett a saját hitvallásukhoz, rítusaikhoz és hatalmukhoz. A tagadás és a hamisítás története végül a klerikális elithez és papjaikhoz is eljutott.

A modern Nyugat kulturális és pszichológiai érettségét jelzi, hogy ma már ki-ki maga dönt arról, mi lehet adekvát válasz a három legfontosabb kérdésre: Honnan jöttem?, Mihez kezdjek az életemmel? és Mi lesz velem, amikor meghalok? Mára az egyes ember saját lelkiismerete vált a legfőbb hatalommá. Az emberek túlnyomó többsége hátat fordított az egyházaknak, és elutasítóan legyint a keresztény tanokra. Márk létező Jézusának ez nagyon is tetszene.

Még csak nem is arról van szó, hogy az egyházak más forrásra hivatkozva értelmeznék Jézus életét és tanításait. Az ő kezükben sincsen más a négy elbeszélésen kívül. Később előkerült még néhány töredékes beszámoló és írásgyűjtemény, így Tamásnak és Péternek tulajdonított két „evangélium”; ezek a szövegek azonban nem sokat tesznek hozzá a korábbiakhoz, ahogy Pál levelei sem. Jézus történelmi alakját nem támasztja alá független bizonyíték. Mindössze két nemkeresztény leírás említi a nevét – egy i. sz. 90 körüli időből származó zsidó és egy római szöveg két évtizeddel későbbről –, de ezek jóformán csak annyit jegyeznek fel, hogy létezett egy Jézus Krisztus nevű ember, akit keresztre feszítettek.

Az egyházak csak akkor maradhatnak fenn, ha egy bizonyos szükségszerű logika szerint működnek. Az egyes emberek közösségeként csak úgy kovácsolhatják egységes egésszé és tehetik függővé az egyes tagokat, ha erkölcsi törvényeket alkotnak – arról, hogy mit nem szabad tenni –, majd kihirdetik és betartatják őket, megbüntetve azokat, akik ellenszegülnek. Az egyházak etikai intézmények. Ha tekintélyt akarnak kivívni maguknak a földön, szükségük van egy karizmatikus alapítóra, egy erkölcsi tanítóra.

Ezen kívül az általuk megidézett Jézus általában jó szándékú és megbocsátó, vigaszt nyújt a szenvedőknek. Ezért ábrázolják őt Jó Pásztorként – a szerény és szelíd Jézus, a kedvesség és a világosság gyengéd alakja. E jellemábrázolás egyenes következménye a gyerekek „Kisjézusa”, a „betlehemi hercegecske”.

A Márk-féle Jézus nem is emlékeztet a fentiekre – őt nem érdekli az erkölcsi tanítás. Sőt, egyenlőségjelet tesz valamennyi egyház és az elmaradottság és kőszívűség közé. Szerinte az egyházak természetüknél fogva ösztönösen eltapossák az Igazságot. Az Igazság az ő halálos ellenségük.

E konfliktus a „bűn” szó kapcsán éri el tetőfokát. Az egyházi kereszténység, mintha csak az ellenségeskedés megerősítésére törekedett volna, eltorzította Márk szövegét – fordításkor úgy ferdítette el a szavakat, ahogy a legjobban megfelelt neki. Egy moralizáló, folytonosan a bűn fogalmán elmélkedő Jézust ábrázolt, hamisan. A Márk által használt görög szó – hamartia –, amelyet bűnnek fordítottak, azt jelenti, hogy „célt tévesztő”, mint amikor rosszul célzunk a dárdával. Ezen kívül jelentheti azt is, hogy „jellemhiba”. Márk Jézusa a létezés jobbra fordításával, az egyensúlyát vesztett jellem helyreállításával foglalkozik. Itt a létezésről van szó, nem az erkölcsökről.

Márk nemcsak az egyházakat veszi célba. Az egyház csak az egyik az emberi közösségek közül. Nem különbözik alapvetően más közösségektől – a családtól, a kluboktól, az iskolától, a cégektől, a külvárosoktól vagy a városoktól. Csak jellegzetes.

Márk Jézusa azt tanítja, hogy az ember az Igazság lelőhelye. Nézőpontja egyénközpontú és törzsellenes. Bár a közösség kétségkívül hathat pozitívan az ember közérzetére – általában család formájában –, az ember nem ott ébred rá, hogy ki is ő és mi az élete értelme. A csoport közös vonásait és a csoportkötődéseket meg kell szüntetni. Máténál jelenik meg a kép, hogy „Fehérre meszelt sírokhoz hasonlíttok, amelyek kívülről szépnek látszanak, de belül tele vannak a halottak csontjaival”. Márk minden egyházat fehérre meszelt sírként ábrázol.

Később még visszatérünk arra, lehet-e még az „egyház”-nak igazán mély szerepe – mind önmagában, mind a közösség paradigmájaként. Az egyház célja legjobb esetben az lehet, hogy szent közösséggé váljon, amelyet a lelkesültség tart össze, és e lelkesültség másképpen is inspirálja a közösség tagjait, mint a csoport gyakorlati vagy funkcionális ügyei.

A szociológiai jelek tanúbizonysága szerint a modern Nyugat belépett a posztegyházi korba. A mai Nyugat a kőfalakon kívül, elsősorban a világi mindennapokban keresi a választ a nagy kérdésekre. Az új oltárok szerények és homályosak – otthon, a munkában, a sportban és a természetben emelték őket.{7} Ám a határokat és irányokat megszabó közösség vagy intézmény híján minden eddiginél nagyobb szükség van Tanítóra. Ideje tehát visszatérni a kezdetekhez, azokhoz az időkhöz, amikor még nem álltak a templomok, amikor csak Jézus és a története létezett. Ki volt ez az ember, aki ennyire meghatározza a nyugati világot?

A történet különböző változataiból négy különböző alak bontakozik ki – Márk Jézusa, Máté Jézusa, Lukács Jézusa és János Jézusa.

Mit tudunk több-kevesebb bizonyossággal Jézus négy életéről, a négy evangéliumról? Először is tudjuk, hogy mind a négyet görögül írták, nem arámiul, amely szinte biztosan Jézus anyanyelve volt, és nem is héberül, amely az elsődleges írott nyelve volt annak a zsidó kultúrának, amelyből Jézus is származott. A négy evangélium nem korábbi arámi vagy héber szövegek fordítása. Ezek szó szerint görög történetek, ami meglepő és jelentőségteljes.

Az első századból nem maradtak fenn kéziratok. Az elbeszélések legrégebbi előkerült töredékei a második század első felében, száz évvel Jézus halála után születtek. Az első teljes kézirat i. sz. 350 körülről való. Nincs ebben semmi meglepő, hiszen a kéziratokat akkoriban csak kézzel tudták másolni. Összehasonlításképpen elmondható, hogy Platón írásainak legrégebbi teljes kézirata ezer évvel a halála után készült el.

Az evangéliumok leginkább bevett változatát, a görög Újszövetséget Biblia-szakértők állították össze, akik igyekeztek megtalálni a kéziratok és töredékek leghitelesebb és legkövetkezetesebb változatait. Körülbelül 3000 kéziratot ismerünk, amelyeket a második és a tizenhetedik század között másoltak le.{8} Teljesen hiteles és autográf Evangélium – amelyet a szerző maga írt vagy diktált volna – nem létezik, csak közelítéseket ismerünk. A négy szöveg tartalmát mégis kevesen vitatják.{9}

Nem ismerjük biztosan a mesélők személyazonosságát, és azt sem tudjuk, hogy az egyes evangéliumokat egy-egy ember írta-e. Az eredeti szövegeket számos tudós szerint sokan jelentősen átdolgozták, ami magyarázattal szolgál a történetek közötti ellentmondásokra és az elbeszéléseken belüli következetlenségekre. E nézet szerint e jelentősen átdolgozott változatok váltak kánonná a második században, amikor a leendő Újszövetséggé álltak össze a különböző keresztény iratok. Való igaz, hogy mind a négy evangéliumban akadnak zavarba ejtő részek, amelyeket az olvasó hajlamos a hibás átdolgozás, a rossz másolat vagy a szerző rossz napjának számlájára írni.

Jelenleg az a közmegegyezés, hogy Márk evangéliuma az első: i. sz. 70 körül íródott.{10} Őt Máté követi, aki Márk alapján dolgozott – a szöveg körülbelül 80 százalékát szó szerint lemásolta, csak apró módosításokat eszközölt. Sok mindent hozzá is tett Márk írásához – az ő szövege több mint 50 százalékkal hosszabb Márkénál. Jézus születésének története és a hegyi beszéd például Máténál jelenik meg először. Máté szövege, Márkéval szöges ellentétben, az egyházépítők igazi kézikönyve. Máté Jézusa a leginkább zsidó Jézus: szerepe a héber Biblia gondolatainak folytatása és beteljesítése.

Időrendben Lukács a harmadik, ő is Márk szövegéből indul ki, nagy részét elismétli, de ő vezeti Jézust az egyházak által később visszhangzott Jó Pásztor szerep felé. Lukács fontos történekkel egészíti ki az elbeszélést – Mária Magdolna a farizeus Simon házában, az emmausi vacsora –, és csak nála szerepel az igaz szamaritánus és a tékozló fiú példázata. Az egyházak többsége Máté és Lukács evangéliumát helyezte előtérbe. A korai egyház alig foglalkozott Márk evangéliumával, így az már-már feledésbe merült.{11}

Márkkal összevetve, Máté szövegéből hiányzik a színesség, a tömörség és a finomság; az elbeszélés ügyetlen és rendkívül inkoherens. Lukácsnál meg-megvillan az irodalmi érzék, és kulcsfontosságú epizódokkal és példázatokkal egészíti ki a történetet, de korántsem fogalmaz olyan világosan és erőteljesen, mint Márk. Sem Máténál, sem Lukácsnál nem érezni az első evangélium mélységét és izgalmát.

A Biblia kommentárjainak többsége szerint János stílusa és szándéka eltér az első három evangéliumétól, amelyeket együttesen szinoptikus evangéliumoknak is neveznek, ugyanis azonos szemszögből vagy nézőpontból ábrázolják Jézust. A szakértők szerint János néhány évtizeddel Márk után következett, noha ezt nem támasztják alá komoly bizonyítékok. E könyvben azt állítom, hogy János, Mátéhoz és Lukácshoz hasonlóan, maga is Márk Evangéliumából indult ki; de ő volt az egyetlen, aki megértette az átdolgozandó, rendkívül nehéz szöveg mélységét. Kifejti az első evangélium azon részeit, amelyeket fontosnak tart, de az eredetiben csak kezdetlegesen vagy vázlatosan szerepelnek, és rövid elbeszélésekkel kerekíti ki Márk legtalányosabb tanításait. Az ő Jézusa más – parancsoló, kívülről nézi a megpróbáltatásait, ura a sorsának, pontosan tudja, mit tesz. János Jézusa kiegészíti Márkét.

E könyv két részből áll. Az első rész újrameséli Jézus Márk-féle történetét. Ebben a részben angolra fordítom a Márk által használt, úgynevezett „közönséges görög” nyelvet, amely a szubtextus, azaz a szavak mögötti jelentés összetettsége ellenére is viszonylag egyszerű nyelvezetet jelent. A fordítást a bevett fordításoktól megkülönböztetni szándékozó értelmezésem kíséri. Fordításom alapja elsősorban a King James angol nyelvű Biblia. Tudok ógörögül, de segítségképpen felhasználtam számos akadémikus kommentárt és az újabb Biblia-fordítások némelyikét. Helyenként a King James-kiadás alapját, illetve – később– a modern angol nyelvre nagy mértékben ható költői kifejezések és sorok alapját alkotó 1526-os William Tyndale-fordításhoz is folyamodtam.(A magyar fordítás alapja a Szent István Társulat 2000-ben kiadott Bibliájának 2005-ös javított változata – a ford.

Olykor jobban ragaszkodtam a görög eredetihez, mint a bevett fordítások – különösen amikor Márk szókimondását és fanyarságát kellett visszaadnom. Márk például így ír: „hatalmas rettegéssel rettegtek”, ami a „nagy félelem fogta el őket” kifejezéssé szelídült. Másképpen fordítottam a „bűn”, a „Szentlélek”, a „megbocsátás” és a „hit” szavakat is, mint ahogy az olvasók többsége megszokhatta, de ehhez minden esetben magyarázatot is fűzök.

Akit magával ragad a történet, megtalálja hozzá a maga értelmezését – ez e kivételes mű természetében rejlik. Ehhez azonban meg kell birkóznunk a szövegben szereplő szavakkal és sokféle lehetséges jelentésükkel. Rendkívül fontossá válnak a nyelvi és értelmezésbeli kérdések, amelyekre sokszor nem könnyű válaszolni.

Hogy megbirkózzunk a feladattal, folyamatos párbeszédre van szükség az értelmező saját énjéről és életútjáról alkotott homályos érzete és az elbeszélés párhuzamos emberi életekről szóló titkai között. A szövegben ugyanis a mában is kulcsfontosságú, új húrokat megpendítő jelentések rejtőznek.

Rendre az volt az élményem, hogy amikor magába szippant a történet, és meg kell küzdenem vele, kénytelen vagyok újra és újra feltenni a kérdést, hogy Ki vagyok én? az elbeszélésben. Többféle válasz is elképzelhető. Mintha a történetnek éppen az lenne a módszere, hogy a szereplőkön keresztül megragadja az olvasót, ezzel tartva tükrök sorát a néző én elé.

A történetnek valójában hat szereplője van. Jézuson kívül ott van még az az ötféle, jól elkülöníthető mód, ahogy a tanításaira és a jelenlétére reagálhatunk. A könyv második része („A tanítványok”) a Jézusra adott reakciókat megtestesítő öt alakkal foglalkozik. Ez a rész sokat merít János Jézus életéről szóló elbeszéléséből.

Az Igazság mítosz. E könyvnek és módszerének ez az axióma az alapja. A mítosz a klasszikus görögség kultúraértelmezése: időtlen, archetipikus történetek gyűjteménye a régmúltból. E történet olyan értelemben mítosz, hogy az életnagyságot meghaladó – sőt, félistenszerű – alakok telítik meg, akik életükkel mintául szolgálnak az azóta létezett és a valaha majd létező emberi dolgok számára. Homérosz Iliásza jelölte ki az utat.{12} A mítosz itt nem csupán legenda, kitalált történet, amely meg nem történt eseményekről számol be.

A mítosznak azonban nem a történelmi Jézus a tárgya – hogy valójában mit tett és mondott ez az ember Palesztinában i. sz. 30 körül. A helyzet természetesen az, hogy szinte semmit sem tudunk róla. Egyetlen negatív bizonyosságot érdemes kimondani: ha minden kétséget kizáróan bizonyítható lenne, hogy Jézus nem létezett, az elbeszélés bajba kerülne. Ugyanez a helyzet a trójai háborúval és az Iliász hitelességével. A nyugati hagyományban éppen ez okozza a mítosz különös kettősségét. A két legfontosabb történet nem történelmi tényekre épül, mégis mindkettő létfeltétele az a hiedelem, hogy a szereplők léteztek és az események megtörténtek.

A tizenkilencedik század közepe óta számos Bibliával foglalkozó tudós kutatja a történelmi Jézust, különösen azt, hogy mit is mondott a valóságban. Az evangéliumokat bújják a „hiteles” Jézus nyomában, megpróbálják kihámozni őt abból a keverékből, amelyet előfeltevésük szerint évtizedekkel a kereszthalál után állított össze a négy elbeszélő és a többi szerkesztő. Részben az a céljuk, hogy legitimálják a keresztény tanokat, hogy megpróbálják arra építeni, amit a valódi Jézus tanított. Fáradozásuk akkor fordult önmaga paródiájába, amikor 1985-ben létrehozták a „Jézusszemináriumot”, amelynek keretében körülbelül ötven tudós ülésezik rendszeresen, hogy megszavazzák, mit is mondott és tett valójában Jézus. Kidolgozták a saját színkódolt evangéliumukat: pirossal jelölik, amit véleményük szerint Jézus biztosan elmondott; rózsaszínnel, amit valószínűleg elmondott; szürkével azt, ami az ő gondolatát tükrözi, de nem az ő szavaival; és feketével azt, amit teljességgel hamisnak vélnek.

A történelmi Jézus tudományos kutatásával párhuzamosan ma is turisták és zarándokok keresik fel Jeruzsálem városát. Megjelölt romokkal, templomokkal, kertekkel, utcákkal és sírokkal elégítik ki azt az igényüket, hogy rátaláljanak a kulcsfontosságú események színhelyére. E színhelyek azonban mind képzeltek. Sok közülük – például a Szent Sír Temploma – nevetséges hamisítvány.

E történelmi hiábavalóság ékes példája a Via Dolorosa, amelyet a keresztes lovagok jelöltek ki. Elhanyagolható annak a valószínűsége, hogy Jézus valóban ezen az utcán vitte végig a keresztet az ítélethirdetés helyszínétől a kivégzéséig. Az ítélet valószínűleg Heródes palotájában hangzott el, amely éppen a város másik, nyugati végén állt, mint ahol a Via Dolorosa kezdődik. A keresztre feszítésre pedig szinte bárhol sor kerülhetett a mai óváros északi részét átszövő utak sűrű, szövevényes hálózatában – vagy éppen azon túl.

Az egyetlen elképzelhető párhuzam az, hogy Jézus maga is hideg, ellenséges, istentelen városnak látta Jeruzsálemet, ahol nyüzsögtek a fanatikus, szigorú erkölcsöt hirdető papok, az egymással civakodó vallási szekták, a pénzhajhász kereskedők, és sűrű tömeg árasztotta el az utcákat. A modern Jeruzsálem nem sokban tér el ettől.

Egy kommentátor szerint a történelmi Jézus utáni kutakodás már maga is bálványimádás.{13} Annyi bizonyos, hogy e kutakodás nemcsak hiábavaló, hanem ráadásul olyan helyen keresi az Igazságot, ahol az nem lakozik, a tudományos laboratóriumokban tanulmányozható tárgyi bizonyítékok között. Látni fogjuk, hogyan teszi Márk gúny tárgyává azokat, akik a felszínes tényekben vélnek rálelni az igazságra. Csak a történetén keresztül, mítoszként ismerjük Jézust. Oscar Wilde De Profundis című írásában „a négy, Krisztusról szóló, prózában írt költeményt” említi.{14}

A ma Jézusról írónak könyvtárnyi keresztény teológia, szövegtanulmány és bibliakommentár áll rendelkezésére. Ezen kívül a teológusok is, saját tudományterületükön jóval túllépve, sokféleképpen járultak hozzá a nyugati kultúrához. A modern humán tudományágak egy része – a filozófia, az irodalomkritika, az ikonográfia, a filológia – részben vagy egészében a középkori teológiából táplálkozik, ahogy az irodalmi, művészeti és zenei alkotások is sokat merítettek a Biblia értelmezéséből.

A Biblia tudósai azonban megdöbbentően kevés hajlandóságot mutatnak arra, hogy az elbeszélés működésének megértése érdekében kitekintsenek a saját tudományágukból. Különösen súlyos problémát okoz ez Márk értelmezése kapcsán, hiszen ő mesterien használja az enigmát, és szövegét át meg átszövik az olyan gondolatok, amelyek általában csupán egy utalás vagy homályos rejtvény formájában kerülnek felszínre. Rendre a szubtextus segítségével kuszálja össze a felszíni jelentés szálait. Márk munkamódszerének egyik eleme a drámai paradoxon. Márk mestere a történetmesélésnek, és ha túllépünk az ő saját művészetének logikáján, akkor nem is érthetjük meg őt.

A Biblia kommentátorainak többsége ráadásul gyakorló keresztény, ezért munkájuk során mintha mindig szemellenzőt viselnének. Még a kortárs tudósok doyenje, a könyv háttérkutatása szempontjából felbecsülhetetlenül fontos Raymond E. Brown munkásságában is elő-előfordul, hogy római katolikus mivolta elhomályosítja a látását. Egy ízben ki is mondja, hogy mivel a későbbi keresztény teológia nem teszi lehetővé Márk szövegének bizonyos olvasatát, ezért ő sem fogadhatja el érvényesként.{15} A protestáns teológus, Rudolf Bultmann szerint Jézus legfontosabb üzenete az Ószövetség kiterjesztése. Szándéka szerint a világ végével és Isten Királyságával foglalkozik.{16} Ez Márk megdöbbentően valószínűtlen értelmezése, amint azt a továbbiakban bizonyítani remélem.

A Nyugat legnevesebb irodalomkritikusai közül kettő – egyikük sem vallásos – elismerte Márk evangéliumának irodalmi értékként mért felsőbbrendűségét. Harold Bloom így ír: „A hitük szerint Istent dicsőítő amerikaiak jelentős része valójában három nagy irodalmi alakot dicsőít: a Biblia szerzőinek Jahvéjét, Márk evangéliumának Jézusát és a Korán Allahját.”{17} Bloom később azzal egészítette ezt ki, hogy „bárki írta is Márk evangéliumát, olyan eredeti zseni volt, akit még ma is nehezen fogadunk be”.{18}

Frank Kermode brit irodalomkritikus egy teljes könyvet szentelt Márk evangéliumának, The Genesis of Secrecy („A titokzatosság eredete”) címmel, amelyet minden bibliai kommentárnál hasznosabbnak éreztem. Kermode a nyugati kultúra legtitokzatosabb nagy elbeszélésének, Márk Jézus életéről szóló szövegének textuális elemzésén keresztül térképezi fel a történetek működését.

Márk szövegének értelmezéséhez János evangéliuma jelentette a legnagyobb segítséget, és ez fordítva is igaz. Kivételes eset, hogy egyetlen történet két páratlan tehetségű elbeszélőt is izgasson. Elképzelni sem tudnánk második Homéroszt vagy második Shakespeare-t.

A nyugati művészet három mestere is bepillantást enged a Márk és János teremtette mítoszba. Donatello, Raffaello és Poussin újraértelmezi Jézus történetét és átülteti a képek világába. János után ők ismerték fel először, amit Márk felismert.

Fölmerülhet a kérdés, hogy mi értelme egy újabb, Jézusról szóló könyvnek? Ezt a történetet két évezrede újra és újra elmesélték, újra és újra értelmezték, több ezernyi alkalommal – irodalomban, festészetben, szobrászatban, drámában és zenében. A Biblia – legalábbis annak Jézusról szóló részei – messze a legtöbbször megjelent és a legtöbbet értelmezett mű a nyugati civilizációban.{19}

A könyv megszületése igen egyszerűen indokolható. Nem élhetünk mítosz nélkül, az élettel felmerülő három nagy kérdés megválaszolása nélkül. Ahogy az ausztrál őslakosok megfogalmazták merőben eltérő mítoszukkal kapcsolatban – amelyet ők Álomidőnek neveztek –, ha elveszítjük a kapcsolatot a létünket megalapozó, archetipikus történetekkel, elfonnyadunk és meghalunk. Az élethez csak az adhat ihletet, csak az zökkentheti ki közönséges hétköznapi idejéből és unalmas megszokottságából, ha saját egyéni történetünket összekapcsoljuk a párhuzamos Álomidővel.

Jézus a nyugati Álomidő veleje. Jelenléte nélkülözhetetlen a civilizációnk és annak tagjai számára. A történetén keresztül ismerjük. Márk írta meg az első és egyben leghatásosabb változatot. Ideje újra elmesélni az első evangéliumot, és a mához kapcsolódva elmélkedni róla. Elsődleges célom a történet helyreállítása, mint ahogy a restaurátor dolgozik a nagy mesterek munkáján, amelyen a festéket bepiszkította a foltos lakk és az idő vasfoga. Azt remélem, hogy ebben az új korban új olvasóknak mutathatom be a mű csodáját; hogy az elbeszélést már ismerőket újbóli elolvasására biztathatom; és hogy friss szemmel értelmezhetem, új jelentéseket felkutatva benne.

Értelmezésem eredménye egy rejtélyesen talányos, létező Jézus, akinek a történetét még nem mesélték el mások, és akinek a tanításait még nem mutatták be úgy, mint én a következőkben.

Ez a Jézus saját keserű tapasztalatából tanulva utasítja el a templomokat. A végén ráébred, hogy semmije sincs, csak a saját története. Akinek tehát füle van a hallásra, azt maga mellé hívja, hogy végigjárja az ő útját és tanuljon tragikus utazásából. A végére mindaz, amit tett és mindaz, amit mondott, egyetlen tanítássá csupaszodik: csak a történetére van szükségünk. Rá nincs is szükségünk, csak arra, amit a történetéből tanulhatunk – a létről szóló homályos kifejezésre. Jó, ha tudjuk, hogy ő az a rejtélyes idegen, aki betolakodik a délutáni sétánkba, átmenetileg velünk van, majd újra eltűnik, az ő jelenléte a minden.

A történet önálló spirituális tárgy. Mint egy drágakő, bonyolult belső oldalakkal, csillogó fénysíkokkal, amelyekben furcsamód nehezen megpillantható árnyékok cikáznak és pislákolnak. Itt lakozik a fényesség.

{1} J. D. Denniston – D. L. Page: Aeschylus Agamemnon. Oxford University Press, Oxford, 1957. 169–170. o. Pál is ainigmát alkalmaz a Korintusiaknak írt első levél híres szavaiban: „Ma még csak tükörben, homályosan látunk.” Az angol Biblia-fordításokban ugyanez „tükörben homályosan” (King James Biblia) vagy „tükörben, homályos beszédben” (Tyndale-fordítás). A „homályos kifejezés” szerencsésebb, mint a „homályos beszéd”, mert az előbbi rejtvényre vagy aforizmára is utal.

{2} Nietzsche fogalmaz így a kultúra elméletéről A tragédia születése című művében (Európa Könyvkiadó, Budapest, 1986. – Kertész Imre fordítása).

{3} A filozófia visszatérése a létezéshez elsősorban Martin Heidegger nevéhez fűződik.

{4} 2004 decemberében a Gallup Intézet felmérései szerint az amerikaiak 35 százaléka járt rendszeresen templomba. A felmérés azonban közvéleménykutatásra épült – magukat az embereket kérdezték a szokásaikról –, és nem a templomajtóban rögzítették a belépők számát. A szociológusok számításai szerint a templomlátogatás közvélemény-kutatásra épülő számait akár meg is lehet felezni, hogy tekintetbe vegyék azokat, akik túloznak vagy nem az igazat mondják ebben a kérdésben – akár bűntudatból, akár önámításból, akár mert azt képzelik, hogy ha rendszeres templomba járónak hazudják magukat, segítik a helyi templomot. C. Kirk Hadaway és P. L. Morler például megvizsgálták a protestánsok és a katolikusok templomlátogatásainak számát, és kiderült, hogy a valós arány körülbelül a fele a felmérés eredményének (Did You Really Go to Church This Week? Behind the Poll Data, The Christian Century, 1998. május 6.). Hadaway 2005-ös eredménye szerint a lakosság 21 százaléka jár rendszeresen templomba (magánjellegű közlés). Az adatokat úgy összegezhetjük, hogy a huszonegyedik század első éveiben az amerikaiak 17–25 százaléka jár rendszeresen templomba.

{5} Ausztráliában egy 2001-es felmérés (National Church Life Survey) a teljes lakosság 8,8 százalékára becsülte a rendszeres templomba járók arányát (2001 Church Attendance Estimates, Occasional Paper. 3. szám, J. Bellamy – K. Castle, 2004. február). A katolikusok 15 százaléka jár hetente templomba, ami a teljes lakosság 4 százalékának felel meg. Az adatok megbízhatóak, mert négy héten át végeztek átfogó vizsgálatokat az ország gyülekezeteiben (az információ Bob Dixontól, az Ausztrál Katolikus Püspöki Konferencia egyik vezetőjétől származik). A protestáns számok bizonytalanabbak és felülvizsgálatra szorulnak. Azt mondhatjuk, hogy 2001-ben az ausztrál lakosság 6-8 százaléka járt hetente keresztény templomba. A számok ott is csökkennek.

A brit arány körülbelül 5 százalék, Franciaországban és Németországban pedig még alacsonyabb.

{6} Harold Bloom: Jesus and Yahweh. 64. o.

{7} A mindennapi világban keresett világi oltárokról egy korábbi könyvemben értekeztem: Ego and Soul: the Modern West in Search of Meaning.

{8} A könyv angol eredetije az 1994-ben megjelent negyedik átdolgozott kiadást használja. A magyar fordítás alapja a Szent István Társulat által 2000-ben kiadott Biblia 2005-ös javított változata.

{9} A King James-féle fordítás óta két jelentős változtatásra került sor: törölték János beszámolóját a házasságtörésen ért nőről és Márk utolsó fejezetének második felét (16, 9–20). A korábbi kéziratokban egyik sem szerepel.

{10} R. E. Brown feltételezése szerint az i. sz. 60-as években vagy kevéssel 70 után született a mű. Szerinte Máté és Lukács tíz-húsz évvel Márk után írták a maguk változatát, János pedig 90 és 100 között alkotott. (An Introduction to the New Testament.7.o.)

{11} Moloney: Mark. 7. és 9.o.

{12} Arisztotelész szűkebb értelemben használja a mítosz szót a tragédiával kapcsolatos elméletében (Poétika).A mütosz a mese, a cselekmény – a tettek szintézise, vagy másképpen fogalmazva a cselekvések összessége (szuntheszin tõn pragmatõn). Arisztotelész szerint a mütosz a tragédia alapja (archè) és lelke (pszùchè) – szemben az egyedi jellem (èthosz) és gondolkodás (dianoia) egyéb összetevőivel.

{13} L. T. Johnson: The Quest for the Historical Jesus. In J. D. Crossan – L. T. Johnson – W. H. Kelber: The Jesus Controversy. 89. o.

{14} Oscar Wilde összes művei. 3. köt. Szukits könykiadó, 2001. 377. o. – Mikes Lajos fordítása.

{15} R. E. Brown: An Introduction to the New Testament, 153–154. o.

{16} Bultmann: Az Újszövetség teológiája. Osiris Kiadó, Budapest, 1998. 20. o. – Koczó Pál fordítása.

{17} H. Bloom: Shakespeare. Riverhead, New York, 1998. XVII–XIX.o.

{18} H. Bloom: Jesus and Yahweh. 65. o.

{19} Hogy egyetlen adatot említsek, Stephen Prothero szerint az amerikai kongresszusi könyvtárban mintegy 17 000, Jézusról szóló könyvet őriznek, és ez a szám gyorsan növekszik. Kétszer annyi mű található a könyvtárban Jézusról, mint a második helyezett Shakespeare-ről (11. O.).