Lily Tiffin

A Minótaurosz kutyája

(Részlet)

Regény

Mario Lomarto

illusztrációival

Lomart Kiadó

Pécs, 2008

Digitális kiadás 2010: ISBN 978-963-9632-21-9

Copyright © 2008, 2010 Lily Tiffin, Mario Lomarto

Copyright © 2008, 2010 Lomart Kiadó

All rights reserved – Minden jog fenntartva

A kötet (szöveg és illusztrációk) bármilyen másolása, reprodukálása, beleértve az elektronikus adatrögzítő rendszerekben való tárolást, a mikrofilm készítést, filmgyártást, média vagy üzleti célokra történő felhasználást, a kiadó előzetes írásbeli engedélyéhez van kötve.

Lomart Kiadó

www.lomart.hu

Felelős kiadó: Vizvári Zsolt

Nyomdai előkészítés és borító: TreGatti

Illusztráció: Mario Lomarto

I.

Az álmos vasárnap délelőtti fény a világítóudvar vörös oszlopai között bágyadtan szűrődött be a királyné lakosztályába. A fénysugarak megvilágították a delfines falfestményeket, a drága kelmékkel borított hatalmas ágyat, a különleges fafajtákból faragott bútorokat. Elsiklottak az ágyon fekvő, kissé kövérkés, álmában hol fel-felhorkanó, hol pedig fürgén szimatoló, és néha már-már futó kutya szétfolyó alakján, és az aranykalitkájában bárgyún bóbiskoló, de fürge szemeivel időnként fel-felpillantó madárkán is. Végül megállapodtak Paszifé királynén, aki impozáns ezüst falitükre előtt finom selyem pongyolájában a reggeli szépítkezéshez készülődött éppen. De amint elrendezgette a szépítkezéshez használatos kencéit tartalmazó elefántcsont és alabástrom tégelyeit, belepillantott tükrébe. Olyannyira elborzadt önnön elgyötört ábrázatától, hogy kétségbeesésében nagyot kiáltott:

– Koritsza! Hol vagy már? Soha nem vagy itt, amikor kellene!

– Parancsolj Úrnőm!

– Parancsolok is! Mégpedig, hogy készíts ki, de tüstént. Na, nem úgy. Úgy is kikészítesz nap mint nap, te mihaszna. De ma szép akarok lenni. Fésülj meg, és fess ki. De most, rögtön!

– Igenis úrnőm! – válaszolta engedelmesen a lány, de aztán elbizonytalanodva azt kérdezte:

– Mit szeretnél, Úrnőm? Aranygyöngyöket a hajadba és hozzá lazúrkék szemfestést, vagy ezüstgyöngyöket malachitzöld festékkel?

– Nem is tudom, Koritsza… várjunk csak… de igen, tudom már! Aranygyöngyöket, helyenként egy-két elefántcsont delfinnel a hajamba, és igen, ahhoz tökéletes lesz az az egyiptomi lazúrkő-őrlemény szemfestéknek. De el ne felejtsd kihúzni a szemkontúrt azzal az ólomrúddal, tudod, mint ahogyan az egyiptomi nőknél szokás. Ma különösen szép akarok lenni. Ma lesz a viadal… – itt kissé ábrándosan elpirult, majd határozottan hozzátette – mint tudod, szolgáló, kötelességem reprezentálni.

– Ó, hogyne, úrnőm – felelte a lány, és sokatmondóan hozzátette – természetesen, tisztában vagyok vele.

Nekilátott egy elefántcsont fésűvel úrnője hosszú haját rendre kifésülni. Teljesen elmerült e számára inkább kedvtelésnek, mint feladatnak látszó tevékenységben. Paszifé királyné is átadta magát a kényeztetésnek, lehunyta szemét, és élvezte, amint a lány karcsú ujjai és a fésű finom fogai fejbőrét és hajszálait cirógatják.

De egy óvatlan pillanatban egy gonosz, engesztelhetetlen hajcsomó került az elefántcsont fésűfogak útjába, aminek következtében a békés, álmos vasárnap délelőtt idilli csöndje méltatlan véget ért.

– Mit művelsz, te szerencsétlen! Ez fáj! – üvöltötte a királyné.

– Bocsáss meg Úrnőm, máris kibontom – szabadkozott a lány, és megpróbálta ujjaival szétválasztani a rakoncátlan hajcsomót. De az sem adta könnyen magát, és esze ágában sem volt kettéválni. Erre persze a lány egyre nagyobb erőt volt kénytelen közölni az ártatlannak cseppet sem nevezhető hajcsomóval. Végül aztán az erőlködéstől remegő kézzel nagy diadalmasan leválaszotta a csomó egy – és vele Paszifé királyné hajkoronájának sajnos tetemes, majdnem maroknyi – részét is. A királyné a fájdalomtól felsikoltott, majd kinyitotta királynéi szemeit, jeléül, hogy cseppet sem kényeztető már a fésülgetés. De még mielőtt ráripakodhatott volna a szolgálólányra, a sikoly a torkán akadt, szeme a szemközti falon lógó, gondosan keretezett papiruszdarabra szegeződött, szája pedig tátva maradt. A pillanatnyi döbbent csendet a szolgálólány úrnője közelgő tomboló haragjának tudta be, és rögvest menedéket keresett egy hatalmas ébenfa karosszék támlája mögött. Onnan leste, milyen csapást mér majd rá úrnője. De az csak állt, tátott szájjal továbbra is a papiruszból készített falinaptár előtt, mígnem végül egy fölöttébb hangos „Te jó ég” -szerű visítást préselt ki magából. Majd, a szolgálólány szemszögéből nézve teljesen érthetetlen módon fel-le kezdett járkálni amúgy félig kócosan, a diadalittasan himbálódzó fél hajcsomóval a feje tetején, a fésülködő asztal előtt:

– Már csak néhány nap van addig. Hogy is felejthettem el! Hogy mehetett ki a fejemből!!! Ja, persze, a viadal miatt – erre elpirult. Majd megrázta a fejét, rajta a peckesen himbálódzó fél hajcsomót is, és hozzátette – De akkor sem lett volna szabad elfelejtenem! Az én kicsikémet! Már biztosan nagyon éhes lehet!

A szolgálólány nem tudta mire vélni a dolgot. Lázasan törte a fejét, hogy lehet-e összefüggés egy félig kibogozott hajcsomó és az elmezavar között, de továbbra is ott térdelt tétován a karosszék oltalmat adó, hatalmas ébenfa támlája mögött. Kezében még mindig a királynéi hajkorona egy tetemes darabját szorongatta.

– Gyere ide, te lány, gyorsan készíts ki, mert rengeteg dolgom van még ma! Na gyere már, ne gubbassz ott, mint egy kotlós tyúk, csak fürgén, szaporán! Ne tátsd a szád! Inkább a kezed járjon!

A szolgáló visszatért a hatalmas ezüst falitükör előtt ülő úrnője rakoncátlan hajtincseihez, de fésülés közben egyre úrnője arcát kémlelte. Ugyan még csak néhány hete szolgálta a királynét, de eddig teljesen ésszerűnek tartotta a viselkedését. Most, kissé félve, kissé döbbenten próbálta úrnője arcvonásairól leolvasni annak gondolatait, teljesen eredménytelenül.

A királyné egy ideig magába roskadva tűrte a rakoncátlan hajcsomó önfeláldozó küzdelmét az elefántcsont fésűfogakkal, miközben tekintete a távolba révedt, és ajkai néma, követhetetlen táncot jártak egyébként kifejezéstelen ábrázatán.

Aztán egyszer csak megszólalt:

– Igen, nehéz lesz ennyi idő alatt a száz ifjút és száz szüzet kiválogatni. Máskor hetekkel előbb el szoktam kezdeni! Ó, szegény kicsikém! Hogy is feledkezhettem meg róla!!!

A szolgáló már teljesen elveszítette a fonalat, de gondolta, egy próbálkozást megér, hátha visszazökkentheti úrnőjét a valóságba:

– Segíthetek esetleg valamiben, Úrnőm? Ha ilyen sok a feladata… tette hozzá elbizonytalanodva.

– Nem, Koritsza, ebben nem tudsz. Az én kicsi Minótauroszkámnak kell kiválogatnom a szokásos évi száz szüzet és ifjút.

A lány ijedtében elejtette az elefántcsont fésűt. Hallott már valamit a palotától nem messze álló kőlabirintusban lakó szörnyetegről, de hogy az az ő királynéja „kicsikéje” lenne… Nem, nem. Semmi kétség. A királyné megbolondult.

– Persze, persze, te erről még semmit sem tudhatsz, Koritsza. – magyarázta a királyné megértően a furcsán néző szolgálólánynak – Az egész Poszeidón hófehér, csodaszép bikájával kezdődött. Minósz, a férjuram nem akarta feláldozni, mert olyan szép bika volt. Tervei voltak vele. Mániája a bikatenyésztés, és mindenei a bikák. Biztosan feltűnt már neked is a palota sok-sok bikaszarv díszítése, és a bikaviadal is ezért van (itt egy pillanatra megint elpirult). Szóval Minósz mániákusan imádja a bikákat. Talán azért, mert ő cseppet sem… hogy is mondjam… férfias… Hisz ketten vagyunk csak – fogta suttogóra felség- és férjsértő szavait a királyné – hisz láthattad, milyen szánalmas a gyér hajával, csenevész termetével, zömök potrohával és rövid… lábaival. Nem is beszélve nőies hangjáról. (A szolgálólány zavartan, felségsértően bólogat.) Szeretne bika lenni… igazi csődör… De hát, lássuk be, nem az… Shhhajjjjnosss… – szakadt fel a királynéból a nagy sóhaj.

– Szóval, Minósz király nem áldozta fel a csodaszép bikát, mert előbb még szaporíttatni akarta e nemes vérvonalat. De megharagudott ám erre Poszeidón, a hatalmas tengeristen, és úgy rendelte, hogy a bika belém szeressen. Én meg a bikába. – Paszifé itt mélyen elvörösödött. Annyira, hogy a szolgálólány, aki miután már végzett a királyné hajfonatainak telegyöngyözésével, és éppen arcának festésével bíbelődött, hirtelen megrémült, hogy zavarában esetleg ő kent rá annyi bíborfestéket. Gyorsan nyúlt is az alabástromporért, hogy fehérre meszelje úrnője ábrázatát.

– Te Koritsza, ha tudnád, mennyire bika volt az a bika! A bikák bikája, legnagyobbikája, leghatalmasabbikája, legbikábbja! Egy elmés szerkezet segítségével – amely Daidalosz műve volt – sikerült az övé lennem, és ó, ha tudnád, micsoda gyönyör volt az! … Állati!

Ettől már a szolgálólány arca is lángvörös lett, azzal a különbséggel, hogy az ő vörössége az arcáról kezdett lehúzódni a nyakára és félig fedetlen dekoltázsán is egyre terjedelmesebb rózsapírok virítottak. De a királyné nem kegyelmezett a szűz szolgálólánynak, és így folytatta:

– Annál nagyobb testi boldogságot, még nem éltem át, mint azzal a hófehér bikával. És, tegyük hozzá, azóta sem… De még nagyobb volt a boldogságom, amikor kiderült, hogy várandós lettem. Életem legboldogabb kilenc hónapja volt az az időszak. De aztán… a csalódás… ami utána következett… jajjj… – csuklott el a királyné hangja, és nem törődött a félig már kikészített arcával sem. A hatalmas, dús kelmékkel borított ágyra vetette magát, és hangos zokogásban tört ki.

– Ó én drága gyermekem! Ó, miért vertek meg az Istenek! Miért kellett olyan csúfnak születned!!! Miért kellett félig bika- félig ember külsőt örökölnöd! Miért kellett olyan vadnak lenned, mint a bikának, amely nemzett? Ó, én magzatom! Nem tehettem mást! Nem tehettem mást!

A szolgálólány arcáról és kebeléről mostanra eltűntek a lángrózsák, és megdöbbenve meredt úrnője kíntól zokogó, vonagló testére.

– Be kellett zárnom őt! Be kellett záratnom! Nem is láttam már én magam sem jó néhány éve. Láncra verve él egy kőlabirintusban, amelyet direkt erre a célra kellett megépíttetni! Csak így kerülhette el a halált, hogy mindenkitől elzárva tartjuk! De él! Biztosan él, mert a neki szánt áldozatok mindig elfogynak. Soha sem jön vissza az a száz lány és ifjú, akit neki szánok! Anyai gondoskodásom egyetlen lehetősége, hogy én válogatom nagy gonddal ezeket az ifjakat és szüzeket! A legszebbeket!

Ó, jaj, miért is vernek engem az istenek! Egy emberevő szörnyeteg a gyermekem! Életem legnagyobb szerelmének gyümölcse! – zokogta tovább, keservesen.

Hanem a zokogás következtében ütemesen ringatózó ágy mozgására felriadt az eb, aki eddig békésen horkolászott egy bíborszínű selyempárnán. Most álmosan nyitotta ki hűséges, barna kutyaszemét, és azon nyomban csóválni kezdte farkát, felismerve, hogy szükség van hangulatjavító szolgáltatásaira. De alighogy odamászott – mit mászott: vonaglott, oldalán és hasa alján majdnem a bíborszínű selyemtakarót verdeső csinos kis hájhurkáival – a királynéhoz, már érezte, hogy ez a depresszió meghaladja az ő képességeit. Ráadásul a néhány lépésnyi vonszolódás, közben pedig a vad farkcsóválás minden energiáját felemésztette. Ezért inkább úgy határozott, hogy lefekszik a királyné kezébe temetett és könnytől áztatott arcával szemközt, és addig is hűségesen tekint rá, amíg az észre nem veszi. Mert hát, lássuk be, a hűséges nézés mégiscsak kisebb energia befektetéssel jár, mint a farkcsóválás. Amint ezt végiggondolta, szeretett volna inkább harci kutya lenni, hiszen azoknak levágják a farkuk nagy részét, és a maradékot sokkal könnyebb csóválni, mint neki ezt a nagy lompos farkat. Rajta azzal a sok szőrrel. Micsoda igazságtalanság! Általában ez a sok szőr micsoda kitolás! Micsoda többlet terhet jelent, és milyen meleg!... – De nem folytathatta e roppant elmés önsajnálatot, mert a királyné felpillantott.

– Ó, Brótikosz, kedves kis pincsikém! Te jelented nekem a boldogságot sanyarú hétköznapjaimon! Na gyere ide te, milyen puha a szőröd. Jól van, kiskutyám, jól van, te okos kis jószág!

Az okos kis jószág erre a dicséretre újabb vad farkcsóválásba kezdett – nem törődve energiaveszteségével, amely pedig tetemes volt – mire egyes testrészei szintén csóválódni kezdtek: csóválódott a hasán a háj, és annak minden hurkája, a fején a fül, és a fülén a helyes kis arany labirintus-mintázatú fülbevaló. Csóválódott még a hatalmas csigavonalas-tekervényes súlyos aranylánc a nyakában, és csóválódott a nagy erőlködés következtében a száján kilógó rózsaszín nyelvecskéje is. Végeredményben elmondhatjuk, hogy az egész kutyalány csóválódott.

– Jól van, Brótikoszocska, életem boldogsága, jól van – becézgette Paszifé királyné kövérkés, és súlyából fakadóan öl- nek igazán nem nevezhető ebét.

Erre azonban felkapta fejét az aranykalitkában kuksoló kék madárka is, és élénk rikácsolásba kezdett.

– Igen, nevetett Paszifé – téged is szeretlek Eufóriám, hisz tudod, hogy te vagy nekem a boldogság kék madara, ne féltékenykedj kincsem. – Azzal gyengéden megsimogatta a madár fejét az aranykalitka rácsain keresztül. Mire a boldogság kék madara – fajtájára nézve kéknyakú egérmadár – megnyugodva, hogy semmit sem veszített előkelő pozíciójából a királyné szívében, boldog trillázásba kezdett.

Paszifé királyné pedig két tenyerével letörölve könnyeit, és vele együtt a szolgálólány majd negyedórányi fáradozásának eredményét is – aminek következtében inkább hasonlított egy sziú indiánra, mint egy krétai királynéra –, visszaült az impozáns ezüst falitükör előtti székbe.

– Gyere Koritsza, fejezd be az arcomat, aztán megyek reggelizni. Nem akarom megváratni Minószt, az uramat, mert akkor egész nap mérges lesz, és zsörtölődésével még a végén elrontja nekem azt a bikaviadalt – szólt, és ismét elpirult.