Charles Lorre (Nagy Károly)

Csontváz kis hibával

(Részlet)

Regény

Fapadoskonyv.hu

www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

A könyv az alábbi kiadás alapján készült:

Szukits Könyvkiadó Szeged, 1993

Korrektor: Bene Edina

Borító: Kovács G. Tamás

ISBN 978-963-299-972-2

Első fejezet

Egy csontváz sohasem lesz túltáplált. Fred Mclntont kirabolják, mire meggazdagodik. Ettől daganat támad a fején és mindenki szédül egy kissé. Viszont Liane, sajnos, nem szerelmes.

Zakariás, az Angol Nemzeti Múzeum leghíresebb és legértékesebb csontváza egy kis faállványra szerelten a sarokban állt és vajas kenyeret evett.

Az ilyesmi csak ritkán fordul elő csontvázaknál. Úgyszólván alig. Amíg ember az ember, addig sok mindenfélét csinál, szeret vagy szenved, udvarol vagy regényt ír, esetleg vajas kenyeret eszik.

Mikor azonban meghal az ember és bizonyos idővel ezután megkezdi csontvázéletét, akkor már egészen más programra rendezkedik be. Nyugszik a csendes temetőben, ha egyszer szemét lezárta a halál és rózsa nő az ő porából, rózsa, rózsa, rózsaszál. Esetleg nem nő rózsa a porából. Az ilyesmi szerencse dolga. És esetleg nem nyugszik a csöndes temetőben, ahogy azt a költő olyan költőien megjegyezte. Hanem tanulmányi anyagot csinálnak belőle és iskolai természetrajzi szertárak sarkában porosodik, vagy legjobb esetben – és ez a csontvázkarrier teteje – valamelyik múzeum egyik termében teszik ki közszemlére őt.

Itt aztán csodáltatja magát, mert mit tehetne egyebet szegény? Arra sétáló szerelmesek meglóbálják lelógó csontkezét, vagy vidám turisták csinálnak heccet vele, külföldi útjaik szemlélődése folyamán. Mint például az is, aki az imént egy óvatlan pillanatban vajas kenyeret dugott Zakariás szájába.

Mert hiszen Zakariás sem különbözött csontváztársaitól abban, hogy csak így ehetett vajas kenyeret.

Vajas kenyeret dugni egy csontváz szájába, valóban nagy illetlenség. Különösen Zakariás szájába, aki mint említettük, különös nevezetessége a múzeumnak, mert igen régi és igen értékes történelmi emlék és valamikor, csontvázéletének megkezdése előtt dák lovag volt, valószínűleg pompás férfi és kiváló hős. Hogy mitől lett csontváz, az még ma is megállapítható, ha valaki megtekinti a koponyáját. Legalább huszonöt centiméteres az a repedés, amelyet Zakariás egyik kortársa és ellenfele igen kemény és igen éles érctárggyal vágott akkori kollégája fején. Azóta már a kolléga is csontváz. Azóta már mindenki csontváz, aki akkor élt.

A múzeum orvosszakértője annak idején lakonikus rövidséggel megemlítette, hogy a Zakariás fején lévő sebnek nyolc napon túl meg kellett volna gyógyulnia.

Zakariás tehát történelmi nevezetesség s így érthető, ha az agg teremőr szitkozódik, mialatt kiveszi a csontváz szájába adott vajas kenyeret.

*

Zakariás vigyorgott. Gondtalanul és némi fölénnyel tette ezt, pedig nem valami jelentéktelen apróságon vigyorgott, hanem nagy általánosságban az egész világon.

Dehát akadhat ember manapság, aki csak úgy, vigyorog a világon?… Nem akadhat. Hogy Zakariás mégis vigyorgott, az röviden annak tudható be, hogy Zakariás nem tud „nem vigyorogni”. Ahhoz, hogy valaki elrejtse mosolyát, hús kell és arc kell. Ahhoz embernek kell lenni…

Illetve, álljunk meg egy szóra! Zakariás ember volt. Értsük meg jól, csak volt és ma már nem az. Zakariás mai halmazállapotában, hogy precízen fejezzük ki magunkat, már csak földi maradvány. Nagyon öreg csontváz, hiszen utóvégre a csontvázaknak is van koruk. És Zakariás korunk legkorosabb csontváza. Ha női csontváz volna történetesen, biztosan letagadna három-négyszáz esztendőt a korából. Zakariás azonban férficsontváz. És így, ha valaki szólásra bírhatná és kora után érdeklődne nála, Zakariás azt válaszolná, hogy februárban múlt kétezer esztendős. Vagy novemberben. Esetleg márciusban.

Oly mindegy.

Az ilyen élemedett korú csontvázaknál már nem számít néhány hónap, sőt néhány évtized sem. Zakariás nyugodtan bevallhatná a maga kétezer évét, ha beszélni tudna. És hangja nem lenne borongós, sőt az állandó vigyorgás sem tűnne el csontarcáról. Miért is tűnne el? Kétezer esztendeje megszokta már, hogy mindenre vigyorogjon, ami földi és mulandó. Ha valaki megfigyeli, sok mindent talál ebben a vigyorgásban. Ez a vigyorgás fölényes, de nem gúnyos. Közvetlen, de nem tolakodó. Kedélyes, de nem kihívó. Visszautasító, de nem rosszindulatú.

Ha egy vigyorgás lehet bölcs, akkor a Zakariásé az.

És misztikus is. Lehetséges, hogy Zakariást egyszerűen elskatulyázzák és azt mondják, hogy lélektelen valami, amelyiknek srófokkal és csavarokkal erősítették meg a végtagjait, hogy ne essenek szét, sőt az egészet rászerelték valami állványra, hogy ne csukódjon össze, mint valami harmonika. Az is könnyen előfordulhatna, ha kikerülne a múzeumból és valahogy falura vetődne, hogy akkor vásott utcagyerekek égő gyertyát dugnának a koponyájába, lehetőleg este és ezzel rémítgetnék az ijedős természetű lányokat.

És Zakariás ez ellen nem tenne semmit, csak vigyorogna.

Nem törődne vele. Zakariást már nem érdeklik a földi dolgok. Túl van mindenen és igazán nem tudhatjuk, hogy az ilyen csontváznak nincs-e (számunkra érthetetlen) csontváz-mentalitása és csontvázgondolkozása. Lehet, hogy külön csontvázvilága is van.

Mi nem tudjuk. Mi azt majd csak akkor tudjuk meg, ha magunk is csontvázak leszünk.

És mi esetleg sokkal többet fogunk tudni az élő emberekről. Sokkal többet, mint ők rólunk.

Ezen az alapon az is lehetséges, hogy Zakariás igenis érzi, a velünk szemben lévő fölényét.

És lehet, hogy éppen azért vigyorog, mert érzi, hogy mi is érezzük ezt. Sőt lehet, hogy azért vigyorog, mert tisztában van vele, hogy milyen különös buta játék folyik rövidesen az ő csontvázszemélye körül.

Mit lehet tudni egy ilyen csontváznál?

Lehet, hogy az ilyen csontvázidegek érzékenyebbek, mint az élő ember idegei. Lehet, hogy tudja azt már, amit e regény nagyszámú szereplője még nem tud, hogy egész rövidesen általános hajsza kezdődik miatta, hogy az emberek megfojtanák miatta egymást egy kanál vízben, vagy egyéb fojtogatási módon, lehet, hogy már e pillanatban tisztában van azzal is, hogy férfiak és nők vegyesen különböző utazásokat tesznek majd miatta, lehet, hogy azt is tudja, hogy két szerelmes szívet összehoz majd és lehet, hogy előre látja már, hogyan fog időnként titokzatos körülmények között valakinek a nyakába zuhanni, halálra rémítve az illetőt.

Lehet, hogy ezért vigyorog.

Igen, ebben a vigyorgásban hosszas megfigyelés után találhatunk valami kárörömet.

Dehát ez nem jelent semmit. Zakariás vigyorgásában mindenki azt lát, amit akar. Hiszen azért csontvázmosoly a vigyorgása.

E pillanatban például Liane Grant és Fred Mclnton esküdni merne rá, hogy elnézően és diszkréten vigyorog.

Liane Grant és Fred Mclnton ugyanis ott áll a Nemzeti Múzeum egyik kisebb termében, közvetlenül Zakariás közelében.

Liane Grant huszonkét éves, Fred Mclnton harmincéves.

És ahelyett, hogy csókolóznának, inkább veszekednek.

Hát nincs oka Zakariásnak a vigyorgásra?…

Ámbár, valljuk be őszintén, a csontváz is csak ember. Zakariás ezúttal téved. Zakariás szerint a fent említett két fiatalnak most csókolóznia kellene. A fentemlített két fiatal egyike Fred Mclnton szerint is csókolózniuk kellene. Csak Liane szerint nem kellene csókolózniuk.

És ez az igazság.

Mert Fred Mclnton harminc esztendejének teljes hevével szereti Liane Grantot. És Liane Grant huszonkét esztendejének teljes hevével nem szereti Fred Mclntont.

Fred Mclnton egész biztosan tudja, hogy szereti Liane Grantot. Liane Grant azonban nem olyan biztos abban, hogy nem szereti Fred Mclntont. Nem tudja, de mindenesetre sejt már valamit. Úgy érzi, hogy ez nem az igazi. Más elképzelései voltak a jövőjére vonatkozóan. Miután azonban nem eléggé biztos a dolgában, tehát Fred Mclnton szavaira bizonytalan válaszokat ad.

Hogy miért történik ez pont Zakariás jelenlétében, az lehetne véletlen is. De nem az. Fred Mclnton eszelte ki, hogy végre egyszer teljes egyedül és zavartalanul beszélgethessen Liane Granttal. Ezért választották találkozásuk tetthelyéül a Nemzeti Múzeumot. Annak is egyik egészen kevéssé látogatott termét. Ők ugyanis azt hiszik, hogy Zakariás, mint afféle jólnevelt csontváz, egyáltalán nem törődik velük. És lehet, hogy így is van.

Ámbár az is lehet, hogy nincs így.

A Nemzeti Múzeum eme elhagyatott termében egyébként alig jön látogató. Legfeljebb egy magas homlokú, ősz hajú, kissé hajlott hátú, szemüveges, tudós külsejű úriember látogat be olykor.

E pillanatban azonban még nincs itt. Liane Grant és Fred Mclnton tehát zavartalanul beszélgethet közös jövőjükről, amely lehet, hogy nem is lesz közös.

– Márpedig én nem tágítok egy tapodtat sem! – mondta történetünk kezdetekor Fred Mclnton. És kissé idegesen megrángatta a vállát, miközben jobb keze ujjaival kihúzgálta jobbkabátujja alól a kézelőt.

– Én nem mondtam, hogy tágítson! – felelte Liane.

– Maga nem mondott semmit! A maga közömbössége egyenesen dühítő!

– Csak dühösködjön, ha kedve tartja!

– Igenis, dühösködöm! Utóvégre mire vár maga, ha nem a boldogságra?

– Én várok is a boldogságra! – mondta a lány és mosolygott. – De honnan tudja maga, hogy pont magával kapcsolatban tudom elképzelni a boldogságot? Higgye el, én nagyon szeretem magát… dehát drágám, a házasság mégis valami más…

– A mesebeli herceg semmi esetre sem fog eljönni magáért!

– Miért ne? – kérdezte Liane elgondolkozva. – Utóvégre manapság is vannak még mesebeli hercegek!

– Hogyne! Persze, hogy vannak! Csakhogy azok nem jönnek!

Liane türelmetlen mozdulatot tett.

– Nézze Fred! Mi hiába veszekszünk! Még ha esetleg megfontolnám is a házassági ajánlatát…

– Ajánlataimat!… – vágott közbe Fred. – Ha jól tudom, az utóbbi időben hetenként átlag háromszor kérem meg a kezét! Nem indokolt tehát, hogy egyes számot használ!

Liane beleegyezően bólintott.

– Helyes! Tehát ha még komolyan foglalkoznék is az ajánlataival, akkor is felmerülne az a kérdés, hogy tulajdonképpen mire akar maga házasodni? Mint tudja, az Olympia Orfeum nemigen fizeti túl a görljeit! De ha jól meggondolom a dolgot, még így is nagyobb jövedelmem van, mint magának! Hát ez nem valami biztató!

Fred Mclnton elkedvetlenedett.

– Mindig ezzel hozakodik elő! Ezerszer mondtam már, hogy nálam kialakulófélben van valami! Ha megveszik a találmányomat, amely a maga nemében egészen egyedülálló hajbodorító készülék és hivatva van arra, hogy forradalmasítsa a fodrászipart, akkor játszi könnyedséggel eltarthatom!

– Ha azonban nem veszik meg a találmányát és az nem forradalmasítja a fodrászipart, akkor játszi könnyedséggel éhen halhatunk!

– Én nem is mondom, hogy most jöjjön hozzám feleségül! Várjuk meg az eredményt! Holnap kell felmennem a szabadalmi hivatalba! Azt csak nem vitathatja, hogy a találmányom fontos találmány és ezerszer jelentéktelenebb dolgokra is akad vevő!

– Nem vitatom! A találmánya csakugyan érdekes, amennyire én hozzászólhatok, de attól félek, hogy magát nem veszik komolyan!

– Engem csak maga nem vesz komolyan!

– Hát nem nagyon! – vallotta be őszintén Liane.

Mclnton dühös lett. Ismét megrángatta a vállát és ismét kihúzta a kézelőjét, jobb kezével jobbkabátujjából. Cigarettát vett elő, de mielőtt rágyújtott volna, Liane megérintette a vállát és a terem falán lógó táblára mutatott, amely nagybetűkkel hirdette, hogy:

TILOS A DOHÁNYZÁS!

– Hát jó! – mondta a fiatalember. – Én nem vitatkozom és nem veszekszem tovább! Én ismét megkérem a kezét, talán éppen századszor és ez a csontváz a tanú rá, hogy kijelentem: maga minden körülmények között az enyém lesz!

Zakariás egyáltalán nem vette megtiszteltetésnek, hogy ő a tanú. Zavartalanul tovább vigyorgott, mintha csak tudná, hogy Liane Grant semmiféle körülmények között nem lesz Fred Mclntoné.

És lehet, hogy csakugyan tudta.

*

– Minden körülmények között enyém leszel! – hallotta ismét Zakariás az előbbi mondatot.

Ezúttal azonban nem Fred Mclnton tette ezt a kijelentést és nem Liane Grantnak. A kijelentést egy kissé hajlott hátú, magas homlokú, szemüveges, tudós külsejű úriember tette.

És egyenesen Zakariásnak.

A tudós külsejű úr és a csontváz egymásra néztek. A tudós külsejű azért volt tudós külseje, mert csakugyan az volt. Tudós. Doktor Hoppe Bruno Miltiadesnek hívták és mielőtt Európába jött, a philadelphiai egyetemen volt tanszéke. A csontváznak talán fogalma sem volt róla, hogy ezt az urat, aki az előbbi ígéretet tette neki, doktor Hoppe Bruno Miltiadesnek hívják. A tudós azonban tudta, hogy ezt a csontvázat, akinek az előbbi ígéretet tette, Zakariásnak hívják. Ezt már csak annál is inkább tudta, mert ő adta az állandóan vigyorgó csontembernek ezt a kedélyes, talán kissé komolytalan nevet, amelyet azonban valószínűleg a szeretet diktált. Úgy érezte, hogy még egy csontváznak is kell név. Anélkül nagyon magányos és nagyon elhagyatottnak érezheti magát. És kellett, hogyha eszébe jut ez az értékes és tudományos műtárgy, akkor ne keressen nehéz és körülményes szavakat a megjelölésére.

És különben is, szerette a Zakariás nevet. A Zakariás nevet csak egy tudós szeretheti. Igaz, hogy egy csontvázat is csak egy tudós szerethet.

Hogy egy csontváz mit szeret, azt nem tudjuk. És azt hiszem, hogy örül neki, hogy ő ilyen rejtélyes…

Már magában véve ez a tény is érthetetlen, – legalábbis a normális emberek számára, hogy egy ilyen doktor Hoppe Bruno Miltiades mindennap eljön a múzeumba, kizárólag azért, hogy Zakariást nézze. És az sem éppen természetes, hogy minden ilyen alkalommal megismétli azt a fogadalmát, mely szerint Zakariás az övé lesz.

Pedig senki sem vádolhatja az öreg tudóst azzal, hogy szerelmes a csontvázba.

Doktor Hoppe Bruno a tudományba szerelmes. És a tudománynak egyik szerves kiegészítője Zakariás. Ez a szerelem sem Zakariásnak, sem a tudománynak nem okoz fejfájást. Az öreg tudósnak azonban annál inkább. És annál többet.

És ahogy ott állnak egymással szemben a tudós, meg a csontváz, megállapítható, hogy Zakariás vigyorgásába némi szánakozás és sok megértés vegyül.

És talán valami kevés biztatás és ígéret is…

*

Fred Mclnton elvált Liane Grant-tól. Természetesen csak átmenetileg. Holnapig. A leány hazafelé indult, Fred pedig nem tudta, hogy merrefelé induljon.

Nem volt sok kedve ahhoz, hogy hazamenjen. Minek is menne haza? Mi vár rá otthon?… Néhány újabb számla és háziasszonyának, Mrs. Morringnak a szemrehányó pillantása.

Ezért nem érdemes hazamenni.

Viszont máshová menni sem érdemes.

De meg nem is lehet. Mert ahhoz pénz kell. Bárhová menne.

És ez az, ami nincs. Mert utóvégre honnan is lenne? Nem is lesz, amíg a találmányát nem értékesíti.

Ez talán holnap eldől. A Szabadalmi Hivatalban. Mr. Collernél. Ha ugyan valóban eldől. Mr. Coller nem sok jóval kecsegtette. De Mr. Coller már ilyen.

Fanyar ember. Kellemetlen fickó. De sok szava van. Hm… megtehetné esetleg, hogy most menjen el a Szabadalmi Hivatalba holnap helyett. Hátha mégis elintézték mára az ügyét. Egy nappal hamarább tudná meg az eredményt. Viszont, ha mégsem intézték el, akkor Mr. Coller epés megjegyzéseket tesz majd, melyekben sűrűn szerepel a zaklatás szó.

Hát nem megy fel. De haza sem megy.

Így töprengett Fred Mclnton. És aztán hazament.

Elképzelése bevált. Mrs. Morring savanyú arccal és zsörtölődve fogadta. Bizonyos elítélő hangsúllyal emlegetett egyes naplopókat, akik valami hülye találmányon pepecselnek, ahelyett, hogy dolgoznának és munkájuk magától értetődő eredménye gyanánt kifizetnék a hátralékos házbérüket. Mert Mrs. Morring nem él a levegőből. Csak Mclnton él a levegőből. Mert Mr. Mclnton igenis, a levegőből él. És Mrs. Morringból.

Fred Mclnton a gyakorlott adós rutinjával kerülte el, hogy további kellemetlenségeket halljon. Barátságosan mosolygott, nem törődve azzal, hogy Mrs. Morring úgy néz vissza rá, mint egy gyomorsüllyedésben szenvedő csörgőkígyó. Fred Mclnton a mosolygáson kívül még dúdolt is.

Olyan hangosan dúdolt valamit régi gránátos-indulót, amelynek érces baritonfalán nem tudott keresztültörni Mrs. Morring tengermorajláshoz hasonló dohogása.

Ilyen módon aztán úgyszólván bántatlanul jutott el szobájába, ahol elképzelései szerint valóban újabb számlák várták.

Ettől egyszerre nagyon ideges lett. Bárhová nézett a szobában, mindenütt számlák piroslottak, fehérlettek, vagy kéklettek feléje. Számlák, melyek komor felkiáltójelekként nyúltak feléje mindenfelől. Ezek keserítették el életét és ezerszer töprengett már rajta, hogyan szabadulhatna meg tőlük. Már természetesen azon az egy módon kívül, hogy végső esetben kifizesse őket.

Mert e végső esetre igazán nem gondolhatott.

Most is ez járt az eszében. Ott állt a szoba közepén, ajkát rágta és a számlákat nézte. Aztán egyszerre felderült az arca.

– Heuréka! – kiáltott fel, mint a nagy Archimedes, mikor annak idején kiugrott a fürdőkádból, mert megtalálta a vízbe mártott test súlycsökkenésének törvényét. – Heuréka! – ismételte. – Megtaláltam a megoldást!

Villámgyorsan munkához látott. Előkeresett egy óriási borítékot, megcímezte, legerőszakosabb hitelezőjének, aztán összeszedte az összes számlákat és beletette a borítékba.

Diadalmasan vigyorgott. Ez az ötlet kettős célt szolgált: ha legerőszakosabb hitelezője megkapja ezt a számlatömeget, részint belátja, hogy milyen felesleges további követelésekkel üldöznie őt, részint pedig esetleg meg is üti a guta.

Máris a kalapja után nyúlt és a hóna alá csapott óriási borítékkal együtt kisétált a szobából.

Egészen fellelkesítette az ötlet. Fütyörészve haladt a Nelson Streeten, a postahivatal felé.

Már alkonyodott. Volt egy kevéske köd is, de Fred Mclntion ezzel nem törődött ma. Befordult egy újabb mellékutcába és észre sem vette, hogy két gyanús külsejű ember követi. Vagy az is lehet, hogy észrevette, de nem törődött vele. Követik? Hát aztán? Mit vehetnek el tőle? Teljes két shillingét kitevő vagyonát? Vagy a kalapját? Esetleg a borítékot? Egyikkel sem mennének sokra. Két shilling igazán nem sok pénz, a kalapja igazán régi kalap… és ami a borítékot illeti!…

Nyomban elhatározta, hogy amennyiben üldözői megszólítanák és felkérnék, hogy adja át értéktárgyait, milyen szívhez szóló hangon fogja ecsetelni helyzetét és esetleg kölcsön kér tőlük egy komolyabb pénzösszeget.

Mit lehet tudni? Hátha adnak? Az ilyen fickóknak sok esetben van szívük és van bennünk humor is.

Erre azonban nem került sor. A két fickónak úgy látszik, nem volt szíve és nem volt humora sem. És nem szólították meg. Más történt.

Fred Mclnton épp azon fáradozott, hogy leragassza a borítékot, mikor az a két ember melléje ért. Az egyik körülnézett. Megállapította, hogy senki sincs a közelben, azután intett a másiknak.

A másik visszaintett az egyiknek és odalépett Fred Mclntonhoz.

– Jónapot kívánok! Csak azt akarom kérdezni…

Hogy az illető mit akart kérdezni, azt már Fred Mclnton sohasem tudhatta meg, mert valaki hátulról fejbevágta egy kemény tárggyal. A kemény tárgyak és a puha kalapok találkozása már sok rablótámadásnál akadályozták az előirányzott kimenetelt. Most is így volt.

A megtámadott ugyan a falhoz penderült, kissé kábultan, de nyomban szétcsapott maga körül a karjaival. Ez a fiatalember nem volt gyáva, ha kapálódzása éppen nem is jelentett komoly ellenállást.

A puha kalap, amely felfogta az ütés erejét, inkább ellenségnek bizonyult, mint jó barátnak. Mert ha Fred Mclnton nyomban elkábul, úgy megtakarított volna további tíz-huszonnégy pofont és végül még egy ütést azzal a bizonyos kemény tárggyal, hogy ájultan elterült a falnál.

…Amikor néhány perc múltán feltápászkodott és hevenyészett kárbecsléssel végigtekintett szakadt ingén és ruháján, megtapogatta vérző orrát és dagadt fejét, a támadók már rég messze jártak. Sietve és néhány járókelőtől követve. És mintha újabb végképp elbutító fejbeütés érte volna, olyan ámultan konstatálta Fred Mclnton, hogy hatalmas borítékja valamennyi adósságát reprezentáló számlacsomójával eltűnt.

Fényes nappal, erőszak útján megfosztották valamennyi adósságától. Alávaló orvtámadással.

Csak sejtené, hogy a két embernek miért volt ilyen sürgős, hogy minden eszközzel megszerezze valamennyi adósságát?…

*

Néhány pillanatig igazán siralmasan állt ott meglepetten, félholtra verve. Egyébként is kissé siralmas külseje a megtestesült élő mártírummá vált e pózban. Azután a mártír a homlokára csapott, holott csapások tekintetében az egész feje hosszú időre túlfedezhette szükségletét. Azután – és ez még furcsább egy mártírtól – felujjongott!

Néhány járókelő feléje fordult és máris sietve továbbment.

Fred Mclnton külsejével mitsem törődve gyors léptekkel elindult. Hová? Nem is kérdés!

A Scotland Yardra!

Elhatározta, hogy azt teszi, amit egy megtámadott és kirabolt állampolgár tenne az ő helyében. Az mindegy, hogy tőle csak írásokat raboltak el és az sem számít ilyen esetben, hogy az írásokat szívesen odaajándékozta volna önként is. De mennyivel jobb, hogy fejbeütötték!

Ismét felujjongott. Néhány járókelő megint feléje fordult majd újra tovább siettek. Ugyanis Fred Mclnton gondosan vigyázott arra, hogy megtépázott külseje a Scotland Yardig tartó úton mitse veszítsen drámai hatásából. Itt vérre megy a játék! Minden csepp vért, ami lecsöpögött ingére, ruhájára, legszívesebben a széltől is óvott volna.

Hogy miért ujjongott Fred Mclnton, akit fejbeütöttek, felpofoztak és letiportak, errenézve az olvasó téved. Az ütésnek semmiféle káros következménye az áldozat elmeállapotára nem volt. Sőt, inkább azt lehetne mondani, hogy sőt.

A főkapitányságon azonnal a rablótámadások reszortjában tevékenykedő közeg elé vezették.

– Kapitány úr – kiáltotta nyomban. – A Nelson Street és Hullington Square sarkán életveszélyes rablógyilkosok rámtámadtak, megfosztottak egy pénzesborítéktól, majd leütöttek!

– Nem egészen világos előttem, hogy ha már megfosztották a borítéktól, miért kellett leütni?

– Jogos sérüléseimmel méltán fejeztem ki zavartan magamat! Rámtámadtak, leütöttek és eltűnt egy üzleti levelem, amelyben ötszáz fontsterling volt! Kérem, vegyenek fel rólam látleletet, vegyék az egész esetet jegyzőkönyvbe, hogy az valamennyi hitelezőmmel szemben megfelelő igazolás legyen!

Ezért ujjongott! Ezért ujjongott útban a Scotland Yardig. Itt nem lehet szó se végrehajtásról, se árverésről! Őt kirabolták! Máris elhatározta, hogy anyagi ügyeinek hasonló súlyos eseteiben felkéri jóbarátait, hogy leüssék!

– Nono! – szólt a kapitány és úgy vélte, hogy a szerencsétlen külsejű áldozat túlságosan élénk és vidám. – Azt veszem ki a szavaiból, hogy úgynevezett beugratók elvitték valahová, leitatták, majd fejbeverték…

– Uram, ezek egész lelketlen támadók voltak, egy korty italt nem adtak előzőleg, ezek csak ütöttek és nem itattak! Elvették egy iratborítékomat, pontosan ötszáz fontsterlinggel és fontos írásokkal!

– Hogy hívják önt?

– Fred Mclnton! Születtem 1912 május havában, foglalkozásom feltaláló, családi állapotom e pillanatban még elképzelhetetlenül zilált!

– Mégsem tanácsolom, hogy elváljon. Mint állami ember, országunk hagyományai szerint ezt helytelennek tartom!

– Ígérem önnek, hogy soha életemben nem válok el! Csak valaki megígérné nekem, hogy Liane Grant hozzámjön. Sajnos, a kilátásom erre kevés!

– Tehát: mi a panasza?

– Ez! Liane Grant legalábbis az én érzésem szerint csak hiteget!

– És ő bujtotta volna fel a támadókat?

– Sir! – mondta Fred Mclnton, mint valami történelmi drámában. – Ezt nyomban vonja vissza, különben elégtételt kérek!

– Szóval határozottan állítja, hogy előzőleg nem itatták semmiféle tömény alkohollal?

– Panaszom világos volt, ha óhajtja, elismétlem! A Nelson Street és a Hullington Square sarkán két egyén rablótámadás útján kifosztott!

– Szóval egy borítékot raboltak el, mert ezt is említette, amely üzleti leveleket és ötszáz fontsterlinget tartalmazott?

– Úgy van!

– Nyomban intézkedem!

– Gyorsabban nem lehet?

A kapitány csengetett és utasítást adott, hogy jöjjön be a rablási ügyek főcsoportvezetője. Közben, amíg a főcsoportvezetőre vártak, közölte Freddel, hogy rendbehozhatja magát kissé, ha tetszik, megmosakodhat. Fred ez ellen hevesen tiltakozott. Ó nem mosakodni jött a Scotland Yardra és nem hajlandó semmit eltussolni azzal, hogy a támadás nyomait megszüntesse.

Jött a főcsoportvezető. Rövid felöltőben, széles vállal és amikor Fredre nézett, ez egy pillanatig nyomban úgy érezte, hogy nyomban letartóztatják.

– Kérem, – kezdte a kapitány, – ez az ember egy rablótámadással kapcsolatban azt állítja…

– Hazudik! – felelte nyomban a főfelügyelő. – Jól ismerem! Engedély nélkül szokott perecet árulni a Főpályaudvarnál! Megmondtam neked, te piszok… A kapitány azonban közbelépett és tisztázta a helyzetet.

A főcsoportvezető most már úgy nézett a kapitányra, mintha arra is gyanakodnék. Csak később derült ki, hogy ilyen a pillantása, nem tehet róla. Születési hiba. Illetve ezen a pályán talán születési előnynek is nevezhetjük.

Mikor tisztázta a tényállást, a főcsoportvezető kinyitotta az ajtót és akkorát kiáltott, hogy az ablakok megrezdültek, mintha súlyosan megrakott teherautó haladna lent az úton:

– Bruggs!

Jött Bruggs. Valamivel alacsonyabb volt, mint a főnöke, de a vállai mégegyszer olyan szélesre sikerültek. Amikor egymás mellett álltak ezek a vállak, a téglalap alakú szoba egyik hosszát szinte betöltötték. Azzal a születési előnnyel pillantott Fredre, amelytől ebben már egyszer meghűlt a vér. Vannak tekintetek, amelyektől ártatlan emberek is aggódni kezdenek, hátha elkövettek valamit.

– Megint itt van ez a jómadár? – mondta Bruggs. És Fredhez lépett, hogy az szinte hanyattesett. – Ha mégegyszer behoznak a raktárakból…

– Rablótámadás történt! – mondta a kapitány.

– És mint vallomásomban hangsúlyoztam – kiáltotta idegesen Fred –, előzőleg senkivel sem ittam pertut!

– A Nelson Street és a Hullington Square-i rablótámadásról van szó Bruggs! – mondta a főcsoportvezető.

Brugges felemelte a jobbkezét:

– És tagadod?!

Végül Bruggsal is sikerült megértetni, hogy az áldozattal áll szemben. Bruggs valamivel csendesebben megjegyezte, hogy az ilyen alaknak nem árt, ha egyszer póruljár és további homályos célzásokat tett bizonyos raktárakra…

Hiába, itt az emberek gyanakvóak. És bizonyára joggal.

– Ettől elraboltak egy iratborítékot, – mondta mély megvetéssel a főcsoport vezető, – a Nelson Street és a Hullington Square sarkán!

Bruggs az ajtóhoz lépett és kikiáltott, hogy az ablakok azonmód rezdültek a főcsoportvezető kiáltására és most sem haladt el súlyosan terhelt teherautó az utcán:

– Walter James!

Jött Walter James. Ez hosszú volt, csendes és finom. Csak ennyit mondott Frednek mosolyogva:

– Csakhogy itt vagy, te jómadár! Ez mindig bekerül!

Már nem is igyekeztek Fred presztízsét megvédeni. Egyszerűen közölték, hogy miről van szó és Walter James eltávozott. Rövid idő múlva visszatért.

– Nos? – kérdezte.

A három detektív olyan röviden beszélt és öntudatlanul is olyan jelentős pillantásokat váltottak, hogy Fred szinte egy vésztörvényszék előtt érezte magát.

– Mondd meg fiam szépen, hogy hol loptad? – szólt most az önfegyelmezett, dühös ember szelídségével a főcsoportvezető. Arról semmi szín alatt nem akartak letenni, hogy ez az ember csak bűnös lehet.

– Kérem, én feltaláló vagyok, tisztességes angol állampolgár és visszautasítom a hangot! – kiáltotta kissé rekedten, de elég erélyesen Fred. – A rablótámadók életbevágóan fontos írástól és vagyonomtól fosztottak meg!

– Hogy hívják magát? – kérdezte Walter James.

– Fred Mclnton a nevem!

– Nem értem…

A következő pillanatban Fred Mclnton körül lassan ingadozni kezdett a szoba, mintha egy óceánjáró szokatlanul nagy kajütje lenne és meg kellett kapaszkodnia egy székben.

Ugyanis Walter James előhúzta a zsebéből a hosszú iratborítékot. Azután lassanként kiszedegette a borítékból a számlákat, amelyeket Bruggs és a főcsoportvezető is zordonan összevont szemöldökkel szemlélt, mint valami világhírű rejtély fontos bűnjeleit.

Fred előtt egy másodpercig sem volt kétséges, hogy nyomban elvezetik egy cellába és letartóztatják.

– Számlák! – mondta végre mélységesen vádló és megvető hangon a főcsoportvezető.

– Számlák! – ismételte Bruggs és sokatmondóan bólogatott.

– Akkor tehát ez nem az ön borítékja, mivel ön bizonyára nem lakik a Higheford Street 8., félemelet négy alatt!

A főcsoportvezető és két társa kőmerev arccal várták a választ.

– Ott lakom! – ismerte be megtörten. – Két hónapja akarok elköltözni, de csak most lehetett volna! Mert ötszáz fontsterlingem is volt a borítékban!

Az utóbbi megjegyzéshez minden erejét Liane iránti kétségbeesett szerelmét, megtépázottságának kínját összpontosítania kellett, hogy kinyögje.

– Hogy került ide a boríték? – kérdezte a kapitány.

– Wilson törzsőrmester éppen befordult a Trafalgar pályaudvar felé, amikor a mellékutcából két ember rohant neki, hogy szinte felborította és egy járókelő azt állította, hogy megtámadtak valakit! – jelentette szabályszerűen Bruggs. – Az utca közönségének segítségével ártalmatlanná tette őket és nyomban behozta! Ezt a borítékot elhajították mielőtt ártalmatlanná tették őket!

A fickók eddig még nem vallottak semmit, de alig néhány perce vallatjuk őket!

– A holmijuk között kell lenni ötszáz fontnak! – szólt a kapitány. – Ezt úgy látszik, kivették a borítékból, mielőtt elhajították!

Az egyik detektív elment és visszatért a két támadóval.

– Gazemberek! – kiáltotta Fred. – Ez a két alak tett tönkre, ez a barnaruhás ütött le!

– Ha megkérhetem, – vetette közbe udvariasan a főcsoportvezető, – fogja be kissé a száját! Majd önt is kérdezzük!… Hová tettétek a pénzt?

Ezt már zordonan és a támadókkal szembefordulva kérdezte.

– Megtagadunk az ügyben mindenféle vallomást! – szólt nyugodtan, határozottan az egyik támadó.

– Erre még visszatérünk! – jegyezte meg Bruggs. – Walter James vezesse őket az őrizetesbe!

A rablókat elvezették. Fred Mclnton megkapta valamennyi számláját, teljes kétségbeesett és zilált anyagi helyzetének összes dokumentumát.

– Köszönje ezt annak, – mondta a kapitány, – hogy az angol rendőrség fő törekvése lehetőleg gyorsan és eredményesen cselekedni!

– Köszönöm!… – hebegte minden meggyőződés híjával Fred, adósságainak paksamétjával a kezében.

– Remélem, örül?

Szomorúan bólintott:

– Leghelyesebb, ha úgy fejezem ki magam, hogy nem tudok hova lenni!…

Most történt a váratlan, a nagy, a kápráztató, hihetetlen és egyben kissé hülye fordulat. Ismét belépett a szobába Walter James és egyenesen Fred Mclntonhoz ment:

– Uram, ön nem nevezhető éppen szerencsés embernek!

Fred szomorúan a számláira nézett.

– Ön, aki a bűnjeleket áttanulmányozta, ezzel messzemenőleg tisztában lehet! – felelte majdnem sírva.

– Ugyanis mindössze százhúsz font maradt a rablóknál, a többit úgy látszik a borítékkal együtt sikerült idejében eldobniuk!

Ezzel Fred Mclnton kezébe nyomott százhúsz fontot.

(Mit számít néhány fejbeütés ehhez képest?)

A Scotland Yard kapuja előtt a következő érzelmek váltakoztak Fred Mclntonban: milyen jó, hogy nem tartóztatták le. Mit fog csinálni ennyi pénz birtokában? A hitelezőknek nem vallja be, hogy százhúsz font megkerült az ötszázból, amelyet nem raboltak el tőle. Ilyen állítás nevetséges is volna. Milyen ragyogó programot állít össze Liánéval e hihetetlen összeg birtokában?

Mégsem olyan kiváló ez a londoni rendőrség, ha a rablóknak idejük volt annyi pénzt eldobálni és nem mentettek meg legalább háromszáz fontot.

…Ha tudta volna, hogy mennyivel többet ért a rablók szemében ez a boríték, mint ötszáz font. akkor talán visszasietett volna a rendőrségre, hogy megkísérelje eladni nekik. Igaz, hogy a rablók nem sejtették, hogy számlákat és fizetési meghagyásokat lopnak el, sőt azt sem tudták, hogy Fred Mclntont támadják meg személyesen.

Ők azt hitték, hogy egy inkognitóban sétálgató lorddal van dolguk és a borítékban felbecsülhetetlen értékű titkok vannak.

Végeredményben az egész ügy a két támadó letartóztatásával befejeződött és mindenki előtt világos volt az, ami történt. Holott talán ez volt az egyetlen ügy Angliában ez idő tájt, amelynek egyetlenegy szereplője sem tudta, hogy mit miért tett. A történetben tehát idáig úgy a megtámadott, mint a rablók, továbbá az egész Scotland Yard áldozatok.

Egy tévedés áldozatai voltak.