Gulácsy Irén

Pax vobis

(Részlet)

Regény három kötetben

Második kötet

Fapadoskonyv.hu

©Fapadoskonyv.hu Kft.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

A könyv az alábbi kiadás alapján készült:

Singer és Wolfner Irodalmi Intézet R.–T.

Budapest, 1938

©Gulácsy Irén jogutódja

Korrektor: Pálinkás Krisztina

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-866-4

Álomországban.

I.

Szokatlan melegséggel köszöntött be az 1706-ik év tavasza. A fák, bokrok kilombosodtak, a rét, ameddig ellátni – olyan, mintha egyetlen nagy virágszőnyeggel takarták volna be. Még a délutáni napnak is akkora heve van, hogy legombolja a válladzót arról a pompás csapatról, mely a pozsonyi országúton halad. Elől heroldok, fényes udvari pázsik, majd egy svadron dragonyos. Végül udvari méltóságok következnek, színes menetben, körülfogva az út közepén gördülő, ezüstveretes, kordovánbőrből való díszhintót.

A kocsi lebocsátható hágcsói felett két mezőnybe osztott címer. Egyik táblájában a sugarakat hintő nap, másikban a hold. Középütt – egyéb méltóságos szimbólumok fölött trónolva – kardot tartó griffmadár.

A címer a Rákóczi-ház címere.

Hogy kerül az erre a földre, melybe a császáriak eregetnek mind mélyebb gyökeret, már esztendők óta?

Hogy fut fel az üstökös fénylő csóvája az égre, a sűrű sötétségből?

A hintóban két dáma utazik. II. Rákóczi Ferenc, Erdély fejedelmének hitvese és a horvát bán úr, Pálffy generális kisasszonylánya, Mária.

A kocsi mögött egy másik svadron császári dragonyos zárja be a menetet. A fényes szőrű paripák ficánkolnak a délutáni napsütésben, s meg-megcsörrentik az oldalukhoz verődő kardokat. A kavalkád úri lovasai kénytelenek emelni hangjukon, ha meg akarják érteni egymást a zajban.

– Átkozottul szép ez a barbár tartomány! – mondja az egyik.

Mire társa – aki a dragonyosok generálisának egyenruháját feszíti – rávakkant bosszúsan:

– Épp eleget vesződtünk is miatta, kedves gróf! Próbatévő telünk volt.

– Fő, hogy kiálltuk derekasan! Végül ki fog derülni, hogy a vén Herbeville-lel egész jó vásárt csinált az udvar. Kolozsvár a miénk!

A dragonyos vállat vont.

– De a Dunántúl elveszett – motyogta. – Az a Bottyán, vagy minek hívják a félszemű lázadót, nem is olyan lekicsinylendő stratéga, mint ön gondolná!

– Pedig hír szerint a rotürből származott…

– Hiszen épp ez egyik fő titka a sikereinek! A csőcselék melléáll és segíti, míg nekünk Madeleine asszony miséivel kell beérnünk.

A generális mérgesen koppantott ezüstvégű pálcájával a lova fejére, időt adva így másik szomszédjának, egy érdemrendekkel rakott diplomatának is a megszólalásra:

– Szövetségeseink, a hollandusok és angolok legszívesebben minden hadakozást beszüntetnének már ebben a tartományban. Több erőt vethetnénk a főhad-színtérre, a spanyol frontra.

– Szép, szép! – villantott a generális egy epés pillantást a szeme sarkából. – De a békéhez nem elég az egyoldalú akarat! Íme, az önök diplomáciájának minden kísérlete megtört eddig a másik fél konokságán. Ugyan mért is nem ígérnek excellenciáitok valami koncot annak a dölyfös Rákóczinak, ha már eddig mentünk az alázkodásban? A sugalló szellemén, Bercsényin kezdhetnék!

A követ megorrolt kissé főméltóságú barátjára ezért a hatásköri túlkapásért.

Duzzogva csücsörítette a száját.

– Rég túlhaladott dolog! Látszik, hogy Mars isten mezejét járja excellenciád. Így persze híján szűkölködik a mi munkánk legfrissebb ismeretének. Magyar udvari főkancellárságot kínáltunk a főbarbárnak!

– És…?

– Dupla koponyával születnek ezek! Ördög tudja, hogy mit akarnak. Talán ők maguk se tudják.

– Én tudom! – vörösödött bele a dragonyos a kárörömbe. – Megsúghatom excellenciádnak is, meg bölcs tanácsokat osztogató szövetségeseinknek is, hogy kényre-kegyre behódolást akar Rákóczi! Íme, ennyire jutott diplomáciánk, míg Herbeville generalisszimusz Kolozsváron, Rabutin pedig Szászsebesen örvend derék hadseregünk diadalának!

– Épp excellenciád mutatott rá, hogy Bottyán viszont a Dunántúl örvendezik! – mordult vissza a követ, elgörbülő kedvvel. S a dragonyos be is szívta száját a vágásra.

Hanem azért nem maradt adós.

– A huszti országgyűlés meg kimondta a felséges Háztól való elszakadást, s az Uniót. Ez megint diplomáciánkat dicséri!

Egy másik füzér érdemrend idején valónak látta a heveskedők közé szöktetni.

– Urak, urak! – kiáltott. – Csak nem fogunk itt egyenetlenkedni, holmi hitvány lóhúsevők miatt, akiknek úgy hadseregünk, mint diplomáciánk olyan alapos leckéket adott? Majd lejjebb hágy a főrebellis, ha megtudja, amit én tudok! Hogy hasztalan számít külföldi segítségre. Épp elindulásunk előtt vettem ügynökeinktől a hírt.

A két torzsalkodó fölkapta fejét. Nyomban egyek lettek.

– Reméljük, hogy lesz, aki őfelségét erről a körülményről informálja?

– Volt rá gondom! – biccentett a beavatott büszkén. – Az illetékesek azonnal nekifognak, ahogy őfelsége kissé kijátszta magát. Egyelőre csak hadd tetszelegjen a népboldogító szerelmes atya szerepében.

A paprikás hangulat eloszlott.

A diplomata nem állhatta kuncogás nélkül.

– A propos szerelem, urak! A szép magyar dáma, akivel őfelsége egész tél folyamán együtt tanakodott…

De nem végezhette be, ami a nyelvét csiklandozta. A kocsi ablaka kinyílt, s egy áll alá bokrozott tányérkalapka bukkant ki rajta.

Ugyanekkor egy üde leányhang rákérdezett a rossznyelvűre:

– Merre járunk, excellenc?

Hol is?

No lám…! Észre se vették a vitatkozók, hogy mekkora út fogyott.

– Ha így haladunk, éjfélig beérünk Pozsonyba.

Az érdeklődő megköszönte szépen a fölvilágosítást, s azzal a virágos kalap megint eltűnt a kocsi függönyök mögött.

Mária megérintette útitársnője kezét.

– Meg van elégedve, asszonyom?

Sarolta arcán révedező mosolygás játszott.

– Még most is álomnak vélem, szívecském…! Hogy megnyílik a tömlöcöm ajtaja, s a mindenkitől elfelejtett rabból egyszerre csak megint az lettem, akit egyébként rangja szerint meg is illet a reverencia.

– Így hát, mégse csalódott fenséged a labanc generális leányában…?

Sarolta duzzogva tapasztotta a kérdező ajkakra egyik rózsás tenyérkéjét.

– Oh, nem, kis gonosz! Egy hangot se többet ezekről a csúf dolgokról. Ha a felséges asszonyok megbocsátották tévedésemet, bocsássa meg ön is.

Főképp a császári hitvesen ámuldozott a nagy gyermek. Amália éppenséggel nem állt olyan kegyes hírben, mint amilyennek vele szemben mutatkozott.

– Nos, ez az egy, kivételesen, nem maga kötelezte le fenségedet, hanem megfordítva. Ő nyert kegyelmet Asszonyom számlájára.

– Hogyan? – tágultak Sarolta nagy, kék szemei.

– Úgy, hogy egy száműzetésből való visszatérést vásárolt meg férjétől, fenséged ünnepélyes fogadtatása árán.

De olyan dolgok voltak ezek, melyekről meg Mária nem óhajtott beszélni, ha nem akarja újból átélni az elmúlt tél számtalan keserves emlékét.

– Jó, legyen! – sóhajtott a fejedelemasszony megadólag. – Nem kívánhat tőlem semmi olyat, amit kész örömest meg ne tennék.

A csengő női hangok elhaltak a hintó belsejében. A két nő belefáradt a társalgásba, mely megszakítás nélkül tartott már azóta, hogy hintójuk a bécsi Frenk-kapun kigördült.

A nap először csak beharántolt a kocsi függönyein. Azután búcsút is vett a menettől, s leszállt nyugodni a szemhatáron.

Az alkony elmélyült, az éjszaka is kibontotta csillaghímes fekete fátyolát, mire Sarolta megint mozdult. Mégpedig olyan ijedten, hogy Máriát is egész megrettentette vele.

– Jaj kedvesem…! Ilyen szerencsétlenség…!

Egész odalett a fejedelemasszony.

– Akkor, indulás előtt, mikor a két kis fiamtól búcsúztam…! Összecsomagoltam és kikészítettem a képüket az imazsámoly szélére, hogy legalább így vihessem őket atyjukhoz, s a készülődés lázában ottmaradtak a képek!

– Ezek?

Mária elmosolyodott a kívülről derengő fáklyafény világosságában, mialatt egy csomagot vont elő a kocsiládából.

És Sarolta felujjongott örömében.

Ott voltak a meggyászolt képek!

– Oh, szívecském, igazán a boldogság napja ez a mai!

De került más alkalmatossága is a szegény asszonynak, hogy végre sugározzék, annyi örömtelen szürkeség után. Alig haladtak egy kurta órácskát, mikor kintről megkopogtatták a kocsi ablakát. Ha talán a dámák fel akarnának frissülni, itt az ideje!

– Parancsolják-e, hogy a kíséret megálljon?

Mária tiltakozott. Sarolta azonban nagyot nézett.

– Hogyan, kedvesem…! Okvetlenül ruhát kell váltanunk! A parókánk is, íme, milyen borzas! Az úti por egészen ellepett. Semmiképpen se vonulhatunk be így Pozsonyba!

És nem használt sürgetés, kérés. A frájjok elözönlötték a batárt. Míveltek olyan fésülést, kefélést, illatszerrel locsolkodást, hogy Mária végül is elkedvetlenedett. De jó időbe fájt még, mire az utolsó szalagcsokor is helyére biggyedt, s a menet megint megindulhatott.

Már látszottak a pozsonyi sáncok. Közeledve hallatszott a zeneszó is, s érezni lehetett, hogy emberségesebb úton gurul a hintó, mikor a Mihály-kapunál egyszerre csak megtorpantak a lovak. Erős fáklyafény özönlött a kocsiba, melynek ajtaját kintről megnyitották. Egész sereg császári tábornok állt a hágcsó előtt. Katonásan tisztelegtek, háromszoros „Hoch”-hal éltetve a piruló szép asszonyt.

– No úgy-e, hogy nem ártott kissé rendbeszedelődnünk? Hogy fogadtuk volna ezt a hódolatot az úti portól maszatosan? – érintette meg könyökével Sarolta titkon a társnőjét, míg a tábornok urak körülgyűrűzték a fogatot, mely vágtában repült keresztül most már Pozsony díszbeöltözött utcáin.

Mire újból megvesztegelt, a fejedelemasszony alig fojthatott el egy meglepett kiáltást.

A Ventur utcában álltak meg, Erdődy György gróf úr, az országbíró fényes palotája előtt…! Ahol annyi boldog napot élt át valaha fiatal férjével, mikor még sugárzottak az együttlét játékos emlékű, szép idői…!

És a többi is, ami sorba következett, jobban hasonlított egy bűvös álomhoz, mint a valósághoz. Hogy a palota termei megnyílnak, s a kolostor tegnapi rabját ismét fejedelmi tisztelet övezi. Hogy körüludvarolják a császárhű előkelőségek. Hogy asztal terül, asztal bomlik, muzsika szól, sarkantyúk perdülnek, s vele nyílik-záródik a tánc, mely után pompától roskadozó nyoszolya vár a szép táncosnőre.

A nagy gyermek tapsolt elragadtatásában. Csak Mária komolysága aggasztotta kissé. Lopva kémlelte a fal szélességét elfoglaló, hatalmas tükörből.

Ugyan mi üthetett ehhez a lányhoz? Mintha összevonná a szemöldökét. És mintha lefelé görbülne néha az egyébként mindig derűs szája széle, mikor azt hiszi, hogy senkise ügyel rá.

– Rosszkedvű, gyermekem? – szánta rá magát Sarolta végül, a félénken tapogatózó kérdésre. – Nem voltak talán táncosai?

– Nem is jártam a bálteremben.

– Akkor hát neheztel rám valamiért?

– Távol álljon tőlem!

– De igen!

És Sarolta nyugtalanul pillogott.

– Ön helyteleníti viselkedésemet! Ez nagy szerencsétlenség volna.

Mária sóhajtott és elfordult.

– Mit képzel fenséged…! A labanc generális lánya talán csak nem fog leckét adni az erdélyi fejedelem hitvesének abban, hogy hol, meddig és mennyit szabad táncolnia?

– Mégis…! – makacskodott az aggódó. – Valami oka kell, hogy legyen a borongásának?

– Megviseltnek látom Asszonyomat.

– Oh, ha más baj nincs…! – lélegzett fel az úrnő. – Ettől ugyan semmit se tartson, leánykám! Sokat elbírok én, ha jól mulatok!

Mária némán meghajolt és visszavonult.

Hanem a fél-szemöldöke, ami a homloka közepéig csúszott, mióta sorsuk hányatott hajója a Ventur utcai palotában kikötött, még álmában se akart leereszkedni.

A gyermekek képe elfelejtve! De helyettük bokázás, kacagás, ott, azon a nyomorult földön, mely annyi vért ivott már…! Tobzódó pompa ott, ahol még csupán pihennek a fegyverek, amik holnap talán tovább fogják ontani az özvegyek párnáját, a koldus vackai, az üldözött embervad nyomát…!

S így álmában olyan volt most a labanc generális lánya, mintha erősen csudálkoznék.