Hegedüs Géza

Arcképvázlatok

Száz magyar író

(Részlet)

fapadoskonyv.hu

www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

A könyv az alábbi kiadás alapján készült:

Móra Ferenc könyvkiadó 1980

Korrektor: Mendly András

A képeket Udvarhelyi Dénes válogatta

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-749-0

Elöljáró vallomás az arcképvázlatokhoz

Ha az olvasó történetesen találkozott a szerző A magyar irodalom arcképcsarnoka című könyvével, akár úgy is tekintheti, hogy most annak második kötetét tartja a kezében. Hiszen amiként abban, úgy ebben is kereken száz magyar író és költő arcképvázlatát ismerheti meg; s minthogy ez a könyv később jelenik meg, mint amaz, tehát sorrendben: ez a második kötet. Holott mégsem az, és nagyon kérem az olvasót, ne is tekintse annak. Először is: itt szó sincs semmiféle időbeli folytatásról, itt is nagyon régiekkel – XVI. századbeliekkel – kezdődik a névsor, és nemrég elment kortársakkal végződik. De még csak azt sem lehet mondani, hogy okvetlenül értékrendbeli különbség van a két könyv felidézte íróművészek között. Egyszerűen arról van szó, hogy itt most azokról beszélek, akik ezért vagy azért nem fértek el abban az Arcképcsarnokban. Mert az ugyan igaz, hogy irodalmunk legvitathatatlanabb klasszikusairól a szerző – mármint én, aki e sorokat írom – az előző kötetbe írta-vázolta azokat a bemutató mondatokat, amelyekkel jelezni kívánta, hogy őbenne milyen fővonásokkal rajzolódnak ki ezek a legnagyobbak, ámde ezeknek a kétségtelenül legnagyobbaknak, legjelentékenyebbeknek a száma alig-alig haladja meg a tucatot. Hogy őmelléjük kik kerültek abba az Arcképcsarnokba, azt nagymértékben meghatározta a szerző saját ízlése, olvasói emlékeinek követelőzése vagy egyik-másik alak életrajzi érdekessége. És mivel négy-öt írógépelt oldalnál rövidebben nemigen lehet valamelyest is szemléletes képet vázolni egy-egy íróról, száz ilyen vázlatnál több pedig nem fér még egy viszonylag terjedelmes kötetbe sem – tehát a kerek százas szám varázsa (amely Dantét is igézte, hogy Isteni színjátéka éppen száz énekre terjedjen, és Boccacciót is arra csábította, hogy száz novellából állítsa össze Dekameronját, és még a mi Szerb Antalunkat is ösztönözte, hogy száz versből építse fel a szerintem mindmáig legszebb magyar nyelvű költői antológiát) nekem is azt az egyáltalán nem irodalomtörténeti, hanem irodalmi játéknak tekinthető komponáló igényt adta, hogy kereken száz ugyanolyan hosszú – illetve ugyanolyan rövid – arcképpel igyekezzem vágyat ébreszteni az olvasókban kimeríthetetlen kincsestárunk, a magyar irodalom minél teljesebb birtokba vételére.

De természetes, hogy az az Arcképcsarnok semmiképpen sem közelíthette meg a teljességet, hiszen ennél mi sokkal gazdagabbak vagyunk. A magyar irodalom s benne elsősorban a költészet bőségben, művészi színvonalban semmivel sem marad el a nálunk sokkalta szerencsésebb múltú és nagyobb létszámú nemzetekétől. Szinte csodának is tetszhet, hogy „annyi balszerencse közt, oly sok viszály után”, nyelvileg annyira elszigetelten a közeli-távoli népektől, ilyen gyönyörűséges, ennyire széles hangskálájú írásművészetet tudtunk kialakítani. Száz arcképvázlat tehát még áttekintésnek is vázlat csupán. Legalább még százra van szükség, ámbár – azt hiszem – még a harmadik százhoz is akadna elegendő, többé-kevésbé méltó név irodalomtörténetünk évszázadaiban.

Erre a mostani könyvre tehát nekem benső szükségem volt, de hiszem és remélem, hogy az olvasó is igényli. Hiszen ama legnagyobbak tucatja után nagyon sok olyan név kimaradt, amelynek ott lett volna a helye, míg jó néhány került be a válogatás szeszélyéből, akire talán ráértünk volna ebben a következő könyvben. Ez a második könyv tehát sem időrendben, sem értékrendben nem „második kötet”, csupán az arcképvázlatok később készültek el. Én magam eleve úgy is terveztem, hogy ennek a könyvnek A képcsarnok második termében címet fogom adni. Hogy mégsem ez a címe, annak éppen az az oka, hogy az olvasó ne afféle második kötetnek tekintse. Mert nem az. Mert itt még kevésbé szeretném, hogy aki az én jellemzéseimet olvassa erről vagy arról a régebbi vagy közelmúltbeli íróról, okvetlenül elhiggye értékítéleteimet.

Már az Arcképcsarnok bevezetésében is figyelmeztettem az olvasót, hogy könyvem senkit sem ment fel az irodalomtörténetek és irodalmi lexikonok olvasásától, még kevésbé az írók műveinek olvasásától. Azok az arcképvázlatok is egy olvasni szenvedélyesen szerető, nemzeti irodalmunkat érzelmek és indulatok teljével a magáénak érző íróember magánvéleményei. Ez az íróember szorosabb műértelemben még akkor sem mondható hiteles irodalomtörténésznek, ha privát foglalkozása szerint immár emberöltő óta irodalmi tantárgyak egyetemi fokú tanára. Véleményeim gyakorta azonosak vagy hasonlatosak az irodalomtörténet illetékeseinek kikristályosodott és szakkönyvekben rögzített, tankönyv igényű ítéleteivel, de néha merőben különböznek amazoktól. És nem is mindig tudom, hogy majd a hitelesítő évszázadok engem fognak-e igazolni, vagy azokat, akik másképpen vélekednek. De én csak azt mondhatom és írhatom, amit hiszek, és igaznak tudni vélek. Sohase féltem ellentmondani a szakmai közvéleménynek, de ember vagyok, és tudom, hogy aki ember, az tévedhet is.

De azért abban az Arcképcsarnokban mégis nagy általában figyelemmel voltam annak az irodalomtörténeti közvéleménynek általánosan elfogadott igazságaira, amelyeknek kialakításában egész kis mértékben talán magam is részt vettem. Hiszen ott csupa olyan íróról, költőről esett szó, akiknek műveit – vagy legalább egy-egy jellemző kisebb vagy nagyobb művüket – előbb-utóbb olvasnia kell annak, aki a magáénak érzi, tudja, vallja a mi magyar irodalmunkat. Az az Arcképcsarnok sem helyettesítette az irodalomtörténeti szakkönyveket, de ítéleteiben alig-alig tért el a kikristályosodott szakmai közvéleménytől.

Más a helyzet azonban egy olyan újabb száz arcképvázlatnál, amely nemcsak az okvetlenül olvasandókról beszél, hanem jó néhány olyan íróról, költőről is, akik igazán nem tartoznak a lelkileg kötelező olvasmányok közé, de azért valami keveset mégis tudni kellene felőlük. Az irodalmi műveltség ugyanis olykor kiterjed olyan nevekre is, amelyekről helyes tudni, ha az irodalom egészét kívánjuk áttekinteni, de tüzetes ismeretük igazán csak a szakma beavatottjainak szükséges. Hogy itt csak egyetlen jellemző példát említsek: nem mondható járatlannak a magyar irodalom útjain és útvesztőin, aki nem olvasta Szabolcska Mihály verseit; de Ady életútját sem érti, aki mit sem hallott Szabolcskáról, hiszen volt idő, amikor a legostobább irodalmi reakció éppen ezt a derék, de nagyon jelentéktelen vidéki poétát akarta kijátszani a géniusszal szemben, s ezzel tragédiába is sodorták az óriással szembeállított törpe életét. Szabolcskát nem szükséges olvasni, de egy arcképvázlat erejéig róla is tudni kell.

Ebben a mostani könyvben megpróbáltam kiszélesíteni az olvasó irodalmi körképét, méghozzá olyan módon, hogy aggályok nélkül úgy idézem az írókat, ahogy bennem élnek. Ezt éppen azért merészeltem, mert szeretném, ha az olvasó maga is megpróbálná kialakítani a saját, az egyéni viszonyt a magyar irodalom említésre méltó alakjaival. Természetesen ehhez igazán nem elegendő annyit tudni, hogy az egyik vagy másik olvasni felettébb szerető embernek mi a véleménye erről vagy arról. Ehhez sokféle véleményt kell megismerni, és főleg találkozni kell a költők és írók műveivel. Nem győzöm ismételni rég kialakult meggyőződésemet, hogy jó dolog egy jó költőről olvasni, de még jobb dolog egy jó költőt ő l olvasni. És mégiscsak az a fő célom, hogy minél nagyobb kedvet csináljak minél több mű elolvasására. Akkor alakul ki az egyéni élmény a különböző írásművészek egyes műveiről vagy éppen egész életművéről. Jó lenne, ha az olvasó, kedvet kapva valamelyik általam felidézett irodalmi alak műveihez, szembesítené az én magánvéleményemet az irodalomtörténeti közvéleménnyel, majd a művek ismeretében tisztázná az ő saját élményét, saját véleményét. Én itt mintegy példát adok, hogy egy sokat olvasó ember tudatában hogyan él az a száz régen élt vagy közelmúltban elment író, aki itt sorakozik egymás után.

És azt sem hallgathatom el, hogy ebben a kötetben felettébb sokan szerepelnek, akik személyes jó barátaim voltak, sokan, akikkel egyetértettem, sokan, akikkel kemény vitáim voltak. Hangvételben ugyan igyekeztem megőrizni az irodalomtörténet személytelenségét, sehol sem tolakodtam a jellemzett hős mellé (egyetlenegy esetben hivatkozom magamra, mint tanúra, de ott nem is volt más tanú), de egészen bizonyos, hogy a jellemzés mikéntjét ezeknél a kortársaknál, egykori barátoknál nagymértékben befolyásolja, hogy én magam hogyan is ismertem őket. Az Arcképcsarnok száz klasszikusa közül viszonylag kevés volt a személyes ismerősöm, még kevesebb az olyan hajdani jó barátom, mint Radnóti Miklós vagy az olyan, szüleim nemzedékéhez tartozó, de mégis közeli atyai barát – aki nemegyszer ült asztalomnál –, mint Kassák Lajos, Nagy Lajos vagy Szabó Pál. Mert például Kosztolányit, Karinthyt, Füst Milánt, Móricz Zsigmondot vagy Szabó Dezsőt, habár személyesen ismertem őket, de életükben is úgy tekintettem rájuk, mint lelkes, olykor irodalmi tanácsokat váró és nyerő ifjú irodalmár az élő klasszikusokra. Ezeknél megpróbáltam megtartani ugyanazt a tárgyilagos hangot, amelyet a száz vagy félezer év előtti elődök jellemzésénél igyekeztem használni. Ámbár az is igaz, hogy mint vérbeli olvasóember, a legrégebbiekkel is gyakorta olyan személyes kapcsolatban élek, akár a személyes ismerősökkel. Hiszen Bessenyeit ifjúkorom óta mintegy tanítómesteremnek, Csokonait úgyszólván cimborámnak, Arany Jánost valósággal szellemi – sőt csaknem test szerinti – nagybátyámnak, Jókait legközelebbi lelki rokonomnak éreztem. Amit Balassiról vagy Rimáiról írtam, az sem volt kevésbé alanyi (ha tetszik: szubjektív), mint amit Kassákról vagy Radnótiról mondottam el, holott ezekkel gyakorta ültem eszpresszók asztala mellett jártam otthonukban, jártak otthonomban.

Mégis: ebben az Arcképvázlatok című újabb galériában nemcsak sokkal több a személyes ismerős, a jó barát, hanem közelebbi is az élmény. Az Arcképcsarnokban a felszabadulás volt a kijelölt határ: azok a továbbélők kerültek bele, akik életművük jellegét már 1945 előtt kiformálták. És alapvető szabály volt is, maradt is, hogy aki él, arról itt nem eshet szó. Hiszen ha csak egyről is beszélnék, joggal sértődnék meg valamennyi többi élő íróbarátom, hogy akkor őróluk miért nem szólok. Amikor az Arcképcsarnokot terveztem, az elkészült névsort Fodor József – aki tizennégy évnyi korkülönbségünk ellenére a legjobb barátaim egyike volt, és maga is megírta önéletrajzában, hogy amikor én huszonnégy éves voltam, ő pedig harmincnyolc éves volt, nemcsak felfedezett az irodalom számára, hanem még kiadót is ő kerített első regényemhez – előbb ismerte a kiadónál is, és nevetve mondotta: „Milyen szerencséje van Lőrincnek (ez Szabó Lőrinc volt), hogy már meghalt, bekerülhet a múzeumodba. Ha engemet holnap megütne a guta, bizonyos, hogy nekem is helyet szorítanál valahol Berzsenyi és Vörösmarty környékén.” Jól tudta, hogy tudom, mennyire korunk legnagyobbjai közt van a helye. És milyen szomorú, hogy az itt következő arcképvázlatok közt már neki is, és nekik, az azóta elment többi jó barátnak is ott van megillető helye.

De ha a közeli-távoli személyes ismerősök, akik immár átléptek az irodalomból az irodalomtörténetbe, rákényszerítenek, hogy a legszemélyesebb meggyőződésem szerint úgy beszéljek róluk, ahogy ismerni vélem őket, nincs okom, hogy az előbbi századok oly személyesen ismerni vélt alakjainál elhallgassam indulataimat. Az olvasó azonnal észre fogja venni, mennyire személy szerint szeretem például Eötvös Károlyt, és mennyire nem szeretem – kora ifjúkoromtól fogva – mondjuk Gvadányit, akiről csak azért kell beszélnem, mert Petőfi és Arany – számomra érthetetlenül – felettébb kedvelte; én azonban az ő esetében Bessenyeivel és Kazinczyval tartok, akik ugyanúgy idegenkedtek tőle, mint közel két évszázaddal később én.

Annyi bizonyos, hogy ma már nem lehet lezárni irodalomtörténetünket a felszabadulással. Azóta egy egész emberöltő telt el, megváltozott irodalmunk egész arculata, irodalomtörténetté finomultak a hajdani vagy alig tegnapi jó barátok. Amikor az első száz arcképet vázoltam, Fodor Jóska, Illés Béla, Jankovich Feri, Bóka Laci, Darvas Jóska, Devecseri Gabi, Sarkadi Imre, Keszthelyi Zoli, Váci Miska, Keszi Imre, Simon Pista, Hollós Korvin Lajos, Háy Gyuszi még élt. Jó barátaim voltak, még ha egyikükről-másikukról eléggé ellentmondásos véleményem is volt, s ezt nem is akarom elhallgatni, amikor már mint irodalomtörténetünk feledhetetlen alakjairól beszélek róluk. De éppen ezért magánvéleményeimet akár kritikával kezelendő dokumentumnak, irodalomtörténeti forrásanyagnak is tekintheti az az utókor, amely már nem beszélgetett, vitatkozott, ivott velük otthonaikban.

De azért, ismétlem, vigyázat! Ami tényt állítok, igaz az utolsó szóig, hanem ami értékítélet, azt tekintsék figyelemfelhívó magánvéleménynek akkor is, ha kortársamról, barátomról, akkor is, ha évszázadok előtt élt, de számomra mégis baráti – néha nem is igazi baráti – alakról esik szó. Egyszer egy okos kritikusom azt írta, hogy az Arcképcsarnokban „magán-irodalomtörténetemet” mondottam el. Igaza volt. Ez a kötet még inkább az. De ne feledjük el, hogy minden igazi olvasónak magán-irodalomtörténete van, mert minden mű olvasásakor két lélek találkozik: a szerzőé és az olvasóé. Igyekszem tárgyilagos lenni, de nem kapcsolhatom ki ennenmagamat. A célom, hogy minél több olvasó ugyanilyen személyes kapcsolatba kerüljön irodalmunk évszázadaival és közelmúltjával.

És végül: a kincstár így sem teljes. Ezekkel az arcképvázlatokkal csupán a névsor növekedett a kétszeresére. Nincs szándékom ajtót nyitni egy harmadik terem felé, ahol alighanem hely kínálkoznék még vagy száz arckép számára. De egyszer szükség lesz erre is, különösen akkor, ha az én nemzedékem és a közvetlenül utánunk következő is elvonul a testi múlással kezdődő múlhatatlanságba. De azt a kötetet – tárgyilagosabban vagy még elfogultabban – írja meg majd valaki, aki úgy emlékszik időknek utána miránk, ahogy én azokra, akik kiléptek már soraink közül. Remélem, sokára kell, hogy sor kerüljön erre. Mert az élőknek még sok dolguk vagyon, amit csakis ők végezhetnek el.

A könyvet lezártam 1976. november 3-án, Budapesten, ezt a bevezetést fogalmaztam Visegrádon, 1978. augusztus 31-én.

Hegedüs Géza

Heltai Gáspár

(1490 (?)–1574)

Az ezerötszázas évek első tizedében a bécsi egyetemen tanult egy Caspar von Heltau nevű erdélyi szász ifjúember. Ha nem is bizonyos, mégis valószínű, hogy azonos lehet azzal a német katolikus papból lett magyar protestáns íróval, aki Heltai Gáspárra magyarosította nevét. Hiszen tudjuk, hogy a Szeben megyei Nagydisznódon született, amelynek Heltau volt a német neve. De ha valóban ő volt az a bécsi diák, akkor úgy 1490 körül kellett születnie, s ez esetben már csak férfikora delén változott magyar íróvá. Állítólag csak 1536-ban kezdett magyarul tanulni, s alig-alig elképzelhető, hogy aki csak túl a 45. életévén ismerkedik meg egy nyelvvel, az hamarosan annak az új nyelvnek olyan gazdag szókincsű és oly nyelvi ízességekkel teljes stílusművésze legyen, mint amilyen Heltai Gáspár volt. De ha az a bécsi Caspar von Heltau nem azonos a későbbi felettébb tevékeny kolozsvári polgárral, akkor fogalmunk sincs, mikor született, és hány éves is lehetett, amikor 1574-ben meghalt.

Annyi bizonyos, hogy fiatalkorában kapcsolatba kerül a kor néhány nagy műveltségű és széles látókörű humanistájával, például Brodarics István püspökkel, majd később, 1543-ban Wittenbergben találkozunk vele azon a híres német egyetemen, amely a protestantizmus egyik fellegvára volt. Ez időben már maga is lutheránus prédikátor. De azután véglegesen Kolozsvárra költözik, és kizárólag magyarul ír. De nemcsak ír; jellegzetes városi polgár lesz a nemesi-jobbágyi világban: leleményes kereskedő, iparszervező, nyomdatulajdonos, papírmalmot állít fel (így nevezték abban a manufaktúrás világban a papírgyárak elődeit), eszményképpen szól a takarékos, vagyongyűjtő polgárról. Amint hátat fordított plébániájával együtt eredeti vallásának, megnősül, s bárha protestáns prédikátorként is működik, elsősorban tekintélyes vállalkozó polgár, a javarészt magyar lakosságú Kolozsvár gazdasági életének egyik leghatékonyabb irányítója, de ugyanakkor évtizedeken keresztül a magyar szellemi élet egyik főalakja: tanúja, cselekvő és szenvedő részese legalábbis két viharos emberöltőnek. Kortársa Dózsa parasztháborújának, a mohácsi vésznek, a kettős királyságnak, Erdély állami önállósulásának, János Zsigmond unitárius uralmának és a korban példátlan erdélyi vallásszabadságnak, majd a Báthoriak katolikus fejedelemségének. Közben ő maga, bizonnyal nem kis lelki tépelődés után elhagyja Luther hitét is, és kálvinista lesz, hogy nyilván még keservesebb benső tépelődés után szakítson a szentháromság tanával, és áttérjen az unitárius vallásra, amelynek azután mindhalálig vallója maradt.

Művelt humanista, ismeri a múltból és az akkori jelenből mindazt az elolvasnivalót, amely a reneszánsz műveltség magas színvonalát jelenti. Kultúrája latinos és németes, de latinul és németül csak a korábbi időben írt, akkor is keveset, akkor sem eredeti műveket. Fordításokkal és ismeretterjesztéssel kezdi, hogy azután már magyarul igen eredeti legyen; eredeti akkor is, ha mástól veszi a témát, ha klasszikus műveket újramesél magyar olvasóinak. Az idegen ösztönzés nála saját gondolatokkal teljes folytatássá válik. Ilyen fontos folytatásra készteti legműveltebb magyar kortársának, Sylvester Jánosnak Újtestamentum-fordítása. Nemcsak azért, mert ő most már az egész Bibliát akarja a magyar olvasó kezébe adni, hanem azért is, mert Sylvester végre kísérletet tett egy következetes magyar helyesírás kidolgozására. Heltai úgy is, mint író, de úgy is, mint nyomdász és könyvkiadó, felismeri az egységes és következetes helyesírás fontosságát, és amit Sylvester kezdett, azt ő valósítja meg. Mindmáig az a rendszer helyesírásunk alapja, amelyet Heltai dolgozott ki és tett népszerűen általánossá nyomdájában. A bibliafordításhoz pedig egész munkaközösséget szervez, és hosszú évek alatt részletekben adja ki az Ótestamentum könyveinek nagy részét. A Zsoltárok könyvét ő maga fordítja, de a többiek munkájába is belestilizál. Ez a fordítói tevékenység volt azután döntő hatással Károli Gáspárra, aki végül is megvalósította a kor nemzetközileg legfontosabb magyar fordítói feladatát: a nemzeti nyelven megszólaló teljes Bibliát. Károli nemcsak ismerte a Heltai-nyomda magyar Biblia-kiadványait, de egyes, szerinte is felettébb sikerült fordulatot vagy egész részleteket át is vett belőlük.

Heltai kolozsvári nyomdája ugyanúgy az akkori magyar szellemi élet egyik főközpontja, mint Sylvester újszigeti nyomdája. Sok egyéb közt Tinódi Sebestyén Cronicáját is Heltai adja ki. Majd később még antológiát is szerkeszt a kor krónikás költőinek műveiből, amelyben néhány Tinódi-mű mellett még öt más, aktuális eseményekről éneklő lantos deák költeményei is helyt kaptak.

Ez a lankadatlan vállalkozó-kultúraterjesztő élet és életmód a háttere eredeti vagy majdnem eredeti műveinek.

Első igazán saját műve egy fontos és szellemes párbeszéd: A részegségnek és tobzódásnak veszedelmes voltáról való dialógus. Egy hasonló tárgyú német könyv adta az ötletet, hogy megírja két kolozsvári polgárnak, a józan Antalnak és a részeges Demeternek vitáját. A takarékos, tőkegyűjtő polgár indulata szólal itt meg a herdáló nemesúri életmód ellen. Polgári társadalomkritika a feudális társadalmi rendszer egészéről, de közben a legelső magyar antialkoholista propagandairat. És igen jóízű olvasmány, komoly mondanivaló és anekdotázó humor igazi íróra valló egysége.

Számos, inkább teológiai műve közül kiemelkedik a Háló című vitairat, amelynek tárgya is, hangütése is inkább politikai, mintsem vallásbeli: vádirat az inkvizíció ellen. Nemcsak a lelkiismereti szabadság nevében bélyegzi meg a vallási türelmetlenséget, de felháborodottan vádolja az inkvizíció kínvallató és kínhalállal fenyítő módszereit is.

Szépirodalmi főműve azonban a Száz fabula. Ebben Ezópus klasszikus meséitől és a kor divatos német mesekönyveinek történeteiből állít össze százat (azaz a példázatos előszóval együtt 101-et). Nem fordít, hanem újramesél, saját ötleteket told be, néha hosszabb elbeszéléseket kerekít belőlük, és a 99. mesében, amelynek címe Egy nemes emberr ő l és az ördögr ő l, egy eredeti kisregényt alkot. Ez a terjedelmes és felettébb mulatságos történet az önző, a szegényeket kijátszó és kiuzsorázó, ostobán gonosz gazdag nemes elkárhozásáról, a magyar elbeszélő széppróza első remeke, amelynek nagyon sokáig nem volt méltó folytatása. Jelentősége a magyar prózai epika történetében aligha kisebb, mint Bornemisza Elektrájának drámairodalmunkban vagy Balassi költészetének líránkban.

A szépíró Heltai azonban megszólal történeti műveiben is. Mátyás királyról szóló műve már majdnem történelmi regény. Forrása Bonfini, de az elbeszélő mód, az anekdoták beleszövése, az ízes olvasmányosság eredeti Heltai-mű. Meg akarta írni a magyarok történelmét a kezdetektől a maga koráig. Ennek azonban csak az első kötete készült el, a mohácsi vészig. A második kötet az akkori jelenkor áttekintése lett volna. Milyen kár, hogy éppen erre nem jutott már ideje! Milyen sokat láthatott és tudhatott azokról az évtizedekről, amelyeket átélt. A harmadik kötet pedig nem is a magyarokról szólt volna, hanem egy egész világhistóriának készült. Halála megakadályozta a folytatást. De amit sikerült megírnia, abban sok olyan történelmi anekdota olvasható, amelyet ő mentett át a későbbi korokra. Így nála olvasható az a nevezetes pletyka, hogy Hunyadi János Zsigmond király törvénytelen gyermeke volt (s aminek alighanem van is történelmi alapja, érthetőbbé teszi Hunyadi karrierjének kezdeteit).

Heltai Gáspárral egy olyan ízig-vérig polgári magyar irodalom kezdődik, amelynek a hazai körülmények közt nem lehetett közvetlen és szerves folytatása. Bornemiszán kívül nem is volt még egy ilyen jó prózai stiliszta abban a században. Meg is maradt népszerű olvasmánynak, a nemesi utódok is élvezték jóízű olvasmányosságát.