Hegedüs Géza

Zálogosdi bécsi módra

(Részlet)

fapadoskonyv.hu

www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

A könyv az alábbi kiadás alapján készült:

Móra Ferenc Könyvkiadó,

Budapest, 1969

Korrektor: Pálinkás Krisztina

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-980-7

Első fejezet

Az ezerhatszázas esztendők vége felé nevezetes hivatal volt Bécsben az Új Szerzemények Bizottsága, avagy akkoriban közismert latin nevén: Neoacquistica Commissio. Egyemeletes sárga épületben tevékenykedett ez a bizottság, egy szűk és görbe utcában, nem messze a császári rezidenciától. Kapuján ki-be jártak a kérelmezők és a beidézettek. Az átellenben levő beszálló vendéglőben mindig lakott néhány, Magyarországról érkezett nemesúr; kocsiszínjében sok mérföld sarát mosták a hintókról a kocsimosók. Az istállókban a legbüszkébb paripák mellett göthös gebék tanúskodtak arról, hogy a nevezetes hivatalt szegény hétszilvafás nemesek ugyanúgy látogatják, mint a nagyon gazdag földesurak. Csaknem minden ügyfél magyarországi volt. Az Új Szerzemények Bizottságában ugyanis a magyarországi földbirtokok ügyeit intézték; itt könyvelték el, milyen birtokokat koboztak el a megbízhatatlan és folyvást rebellióra kész uraktól, itt tartották nyilván, hogy az elmúlt két évtized folyamán miféle földeket vettek vissza a törököktől, itt döntötték el, hogy az arra érdemesnek tartott kérelmezők birtokadományokban részesüljenek-e. Azt is itt jegyezték fel titkos jegyzékekre, hogy Magyarországon kik tartanak kapcsolatot a bujdosó kurucokkal, kik vallanak felforgató eszméket, és kik imádkoznak valamelyik protestáns hitfelekezet templomában. A protestáns vallások szabadságát ugyan több törvény is kimondotta, de minden protestáns és különösképpen a kálvinista, gyanús volt a bécsi hivatalok előtt. Úgy vélték, hogy az ilyen nem tiszteli kellőképpen az isten kegyelméből uralkodó császárt, aki a törököktől végre nagy részben megtisztított Magyarországon, mint Szent István és Hunyadi Mátyás utóda, igyekezett minél több adót behajtani, katonát állíttatni és főleg gabonát és vágómarhát olcsón felhajtatni a bécsi és egyéb ausztriai vásárokra.

Fontos hivatal volt tehát az Új Szerzemények Bizottsága. Kérelmezők, panaszosok, hangos szavú jogászok és halk szavú besúgók adták egymásnak a kilincset egy-egy „consiliárius úr”-nak szólított magasabb rangú tisztviselő ajtajánál; mások hosszan álldogáltak a cancellistáknak nevezett írnokok asztalai előtt. Nagy pénzek cseréltek itt gazdát megvesztegetések céljából, vagy egyszerű baksis címén. (A consiliáriusnak aranypénz járt, mert nagy úr volt, a cancellistának ezüst, mert alig volt úr, az ajtók előtt álló darabontnak pedig csak rézpénz, mert egyáltalán nem volt úr.)

A magyarországi kérelmezők vagy panaszosok kezdetben nehezen mozogtak a hivatal útvesztőiben. Idegen volt számukra ez a hivataloskodás. Itt mindent írásba kellett foglalniok, az írást iktatniok kellett, majd írnokon, előadón át kísérgették, mígnem átvehették az ugyancsak írásba foglalt határozatot valamelyik döntő szavú tanácsos úrtól. Otthon a megyében vagy elintézték a dolgokat, vagy nem, de minden sokkal barátságosabban folyt. Igaz, hogy az otthoni bíróságokon olykor évszázadokig is eltartott egy birtokper, de az inkább játék volt: felek, prókátorok, bírák kitartó játéka, amelyben az volt a virtus: ki tud minél több új perhúzó okot kifundálni; az se volt baj, ha végül is a per tárgyát képező egész ingatlan ráment a költségekre.

Ebben a sárga bécsi épületben azonban komoran és unalmasan folytak az ügyek. A kérelmeket elolvasták, megtárgyalták, és ha a kérelmezőnek jó szerencséje volt, akkor nagy értékű földbirtokot kaphatott azokból a királyi javakból, amelyeket a törököktől vettek vissza, vagy a rebellis Thököly párthíveitől koboztak el. Volt néhány szerencsés kérelmező, aki igazolni tudta, hogy a töröktől megszabadított birtok az ő elődeié volt. Az ilyen némi illeték lefizetése után visszakapta a családi birtokot, miután az illetéknél nagyobb összeggel rábírta az illetékeseket, hogy bizonyítékait hiteleseknek fogadják el. De a legtöbb egykori birtokos déd-leszármazottja nem tudta bizonyítani igényjogosultságát, hiszen a családi iratok nagy része a törökvészes időkben elveszett; meg aztán itt igen sok iratot kértek a jogcím igazolására. Bizonyítani kellett, hogy a szóban forgó földdarabot törvényes úton szerezte-e az előd? Tehát be kellett mutatni az eredeti királyi adománylevelet vagy az adásvételi szerződést. Továbbá igazolni kellett, hogy a vagyonszerző valóban a kérelmező törvényes elődje volt-e. Ehhez pedig a keresztlevelek és házasságlevelek egész garmadája volt szükséges. Ennyi irata igen kevés családnak maradt meg a tűzvészekkel és menekülésekkel teljes két évszázad után. Ha pedig nem maradt meg, alig lehetett utólag beszerezni, mert a régi plébániákkal együtt az anyakönyvek is elpusztultak. Ilyen módon még azok is, akiknek pedig törvényes öröklött joguk lett volna egyik-másik földbirtokra, inkább saját érdemeikre hivatkoztak, ha adományt akartak kapni. Még inkább ezen a címen kérték az adományt azok, akiknek nem is volt semmiféle öröklött joguk a föld birtoklására. A bizottságban pedig minden beadványt elolvastak, megtárgyaltak, és úgy döntöttek felőle, hogy a döntés a lehető legelőnyösebb legyen a Bécsben székelő legkegyesebb I. Lipót császár és király udvarának politikája szempontjából. Jól tudták az udvarban, hogy a birtokok adományozása és a birtokkérelem megtagadása fontos politikai tevékenység. Ezért is állították a Neoacquistica Commissio élére magát Kollonics Lipót püspök urat, a császári politika egyik legeslegfőbb szakértőjét, a birodalom pénzes gazdasági ügyeinek nagy tekintélyű intézőjét. A bonyolult ügyek végső fokon mind magához Kollonich püspökhöz futottak be, és ő úgy döntött, ahogy az a legmegfelelőbbnek látszott a birodalom pénz- és gazdaságpolitikájának szempontjából.

1690. július 17-én szokatlan indokolású kérelem érkezett az Új Szerzemények Bizottságához. Már az is feltűnt, hogy nem latinul, hanem németül íródott, noha a magyar nemesek általában görcsösen ragaszkodtak a maguk körmönfont latin nyelvéhez. A német nyelvű kérelmeket a bizottsági urak eleve jó szívvel vették kezükbe, már csak azért is, mert aki németül kérelmez, az már ezzel is jelét adja hűségének. A német nyelvű kérelem íróját Báthori Lászlónak hívták, és egri lakos volt. Eger ekkor már három éve felszabadult a török fennhatóság alól, s azóta éppen elég egri kérelmező fordult meg a bécsi hivatalban, Báthori László nevét azonban mindaddig nem ismerték. Nos, a kérelemből kiderült, hogy csak három éve hívják Lászlónak, mert csak három esztendeje keresztelkedett meg, s ezt a nevet a keresztségben nyerte. Azelőtt mohamedán volt, és Báthori Mohamed névre hallgatott. Foglalkozásra nézve pedig alajbég volt a szultán hadseregében. Az alajbégről tudni való, hogy magas katonai méltóság, viselője a hadsereg élelmezésével foglalkozott, és katonai pénzeket kezelt. Mohamed alajbég Eger város török helyőrségének volt gazdasági fősáfára.

A nevezetes kérvényben előadta, hogy amint a keresztény hadak megszabadították Eger városát az átkozott pogányoktól, ő azonnal felvette őseinek keresztény vallását, s ezenkívül három jelentékeny érdeme van arra, hogy a kegyes Lipót császártól birtokadományt kapjon.

Mindenekelőtt nyomatékkal hívta fel a figyelmet arra, hogy mint alajbég rendkívül hűtlenül kezelte a török hadsereg vagyonát, s ezzel hatékonyan gyöngítette az egri török helyőrség ellátását. Ennek következtében a keresztény hadak könnyebben vehették be a várost. Felajánlotta, hogy nagyszámú tanúval bizonyítja, milyen rossz volt a katonák élelmezése, mennyit méltatlankodtak a janicsárok és a szpáhik. Mindennek természetesen ő volt az oka, hiszen az ő feladata lett volna az élelmezés. De ha kétségbe vonnák, hogy ezt szándékosan tette, ha valaki azt állítaná, hogy akkorra már nem volt elegendő pénz a kellő ellátásra. Ő bizonyítani tudja, hogy a Sztambuli Szultáni Hadipénztárból megkapta a szükséges piasztereket, de az összeg nagy részét elsikkasztotta, s így a szultáni sereg ellenálló képessége erősen meggyöngült. Felhívta a figyelmet arra is, hogy ez a magatartás, melyet hosszú időn át tanúsított, rendkívül életveszélyes volt, mert ha véletlenül a basa vagy a beglerbég tudomására jutott volna, úgy kétségtelenül karóba húzzák, még mielőtt a keresztény hadak megszabadítják a várost. Márpedig ha őt karóba húzzák, akkor nyilván megjavult volna Eger védőinek ellátása, és Eger talán még mindig az átkozott pogányok uralma alatt nyögne. Tehát már ez az indok egymagában is elegendő jogcím a birtokadományhoz.

Van azonban még két nem kevésbé fontos indoka. Ezek közül a lényegesebb az, hogy Eger ostroma idején, amikor a török hatóságok összefogdosták a város keresztény lakóit, sőt a tekintélyesebbeket ki is végezték – mert minden keresztényt gyanúsnak tartottak, hogy összejátszik az ostromlókkal –, ő, Báthori Mohamed, saját lakásának pincéjében jó néhány keresztény családot rejtegetett és táplált mindaddig, amíg a császári csapatok be nem vonultak a városba, és meg nem szabadították az üldözötteket a halálveszedelemből. Fel is sorolt néhány nevet, hallgassák ki őket, ha nem hisznek neki. Hanem még ezen két jelentékeny cselekedeten túl is szolgálta ő a város lakóinak érdekeit. Igen sok egri lakostól vett át megőrzésre különböző vagyontárgyakat. A bujkáló keresztények ugyanis nem vihették magukkal értékeiket, mert ez akadályozta volna őket a rejtőzésben. Ezek – mivel valamennyi keresztény nem bújhatott el Báthori Mohamed pincéjében – más pincékben lapultak meg, vagy házról házra menekültek, és jóindulatú törökök vagy mohamedán vallású, s azóta megtért magyarok segítették rejtőzésüket. Közben pedig ő, Báthori Mohamed vigyázott aranyaikra és egyéb drágaságaikra. Csatolt is a kérelemhez két nyilatkozatot, amelyben a szóban forgó személyek tanúsították, hogy valóban, Eger ostroma idején, pénzvagyonukat megőrzésre átadták Báthori Mohamed alajbégnek, s a császári hadak bevonulása után hiánytalanul vissza is kapták tőle.

A cancellista, aki először kapta kézhez a beadványt, nem tudta, mit tegyen vele. Mosolyogva csóválta a fejét, és bevitte hivatalfőnökéhez, Müller consiliáriushoz. Mikor a kedélyes, kövér tanácsos úr végigolvasta a bonyolult alázatossággal írt kérvényt, hátradőlt karosszékében, és úgy nevetett, hogy egész teste rengett belé.

– Hát ilyet még nem olvastam! – mondta, s még mindig zihált a nevetéstől. – Hogy valaki azért kérjen jutalmat, mert sikkasztott.

A cancellista együtt nevetett főnökével, illendőségből is, de azért is, mert az eset valóban alkalmas volt arra, hogy társaságban majd mulatságos hivatali esetként számoljon be róla. Mégis volt némi aggodalma:

– Azért utána kellene nézni, tanácsos úr. Ha tényleg keresztényeket mentett meg és keresztények vagyonát őrizte hűségesen, akkor talán valami kis adományt kaphatna. Az ilyen birtokosok megbízhatóbbak, mint egy kurucokkal barátkozó kurta nemes.

A tanácsos tovább olvasgatta Báthori Mohamed kérvényét.

– Hát tudja, kedves barátom – mondta azután az írnoknak –, én ezek után nem hiszek Mohamed mester tisztességében. Aki török tiszt volt, és hűtlenül kezelte a szultán vagyonát, az megkeresztelve sem lesz hű támasza a császári politikának. De hát azért csak nézessen utána… Semmiféle ügyet sem dobhatunk félre, mielőtt ki nem vizsgáltuk. Kerestesse meg az egri káptalant, és kérjen véleményt Mohamedünkről… És addig ne pletykázzunk az ügyről, amíg nem döntöttünk… Folyó ügyekről nem kell beszélgetni, mert minden ügyből kiderülhet valami, ami nem a kávéházban ülők füleire tartozik …

A cancellista zavartan babrált a kezével. A tanácsos úr megjegyzése arra vall, hogy tudja, mennyire szereti érdekes hivatali históriákkal szórakoztatni azokat az ismerőseit, akikkel együtt szokta fogyasztani alkonyatkor a gyorsan divatossá vált török fekete italt. Ezekkel a pletykákkal saját fontosságát szokta hangsúlyozni, hogy lám, mi mindenbe avatják őt be a nevezetes hivatalban…

Arra is gondolt, hogy talán a tanácsos úr rossz néven veszi a kávéházba járást, de ez önmagában talán mégsem bűn, hiszen hivatali idő után Müller is meg a többi urak is leülnek egy csésze kávéra az egykori szultáni szakács híres asztalaihoz. A múltkor maga Kollonich püspök is betért oda, és megkóstolta a nevezetes italt. Úgy látszott, ízlik is neki.

Figyelte a consiliárius arcát, s azt olvasta ki belőle, hogy nem neheztel rá, a kávéházért egyáltalán nem, de még a fecsegésért is csak úgy módjával. Csupán figyelmeztette az ifjúembert, hogy aki hivatalnok, az jól rágja meg a szavait.

Fogta hát a Báthori-féle kérvényt, és alázatosan távozott, mint aki tudja a kötelességét, végrehajtja a kapott utasítást, s hamarosan írásban érdeklődik az egri káptalannál a kérelmező kiléte és viselt dolgai felől. Közben már arra gondolt, hogy egyelőre ezt a furcsa ügyet csak bizalmas társaságban fogja elbeszélni, a kávéházban pedig legföljebb annyit fog sejtetni, hogy olyan ügy elintézésével bízták meg, amiről még csak beszélni sem szabad. Hadd tudják meg a polgárok, milyen fontos személy ő a bizottságban.

Mikor azután estefelé betért a divatos kávéterembe, amely az István-székesegyház keskeny tornyával szemközt várta a bécsi polgárokat, már maga is hitte, hogy igen fontos ügy elintézésére kapott megbízást. Így hát nagy gonddal készült arra, hogy mindig szeme előtt tartsa Báthori Mohamed László nem közönséges ügyét.

A kávéház néhány évvel azelőtt nyílt meg a nagy forgalmú bécsi téren. Azután történt ez, hogy a haldokló török nagyhatalom még egy utolsó nekifohászkodással el akarta hárítani fenyegető bukását. A meghódított terület egyre zsugorodott. A szultán egymás után vesztette el a magyar megyéket. És ekkor a kalandor természetű nagyvezír, Kara Musztafa, kockázatos vállalkozásba fogott, és merész lendülettel Bécs ellen indult, hogy elfoglalja a várost, s onnét diktálja a békét. Még egyszer végigpusztította az annyiszor feldúlt magyar Dunántúlt, felégette Moson és Sopron megye falvait, és körülzárta a császár székhelyét. A császári seregek azonban, szövetségben Sobieski János lengyel király hadaival, akkor már sokkal erősebbek voltak a szultán egykor Európát rettegtető seregeinél. Bécs jól tartotta magát, és a veszélyről értesített lengyel király gyors csapatmozdulatokkal sietett az ostromlott város segítségére. Bekerítette a nagyvezírt, úgyhogy az maga is alig tudta kivágni magát. Sátra és szolgaszemélyzete fogságba is került. A zsákmányról pedig egész Európa legendákat mesélt. A zsákmányhoz tartozott a nagyvezír konyhafelszerelése is, rejtelmes keleti ennivalókkal és ismeretlen italokkal. A foglyok között volt a nagyvezír szakácsa is, akit maga a szultán ajándékozott Musztafának, amikor elindult kalandos útjára. A szultán egykori szakácsa pedig jelentkezett a győztes keresztény vezérek előtt, s elmondta, hogy ő olyan étkeket tud készíteni, amilyenekről azok soha életükben nem hallottak. Így a lengyel király és a bécsi nagyurak győzelmi lakomáját a szultán szakácsa készítette, s mielőtt az étkeket feltálalták volna, egy szakértő bizottság előtt minden fogást maga kóstolt meg, nehogy megmérgezhesse a diadalmas hadak egész vezérkarát. De ennek esze ágában sem volt megmérgezni a győzteseket. Sőt, legnagyobb megelégedésüket akarta kiérdemelni, ami úgy látszik, sikerült is neki, mert a lakoma után Sobieski János király magához hívatta, és az urak füle hallatára kijelentette, hogy jutalmul a jó ebédért szabadon bocsátja. Csupán azt követelte tőle, hogy azonnal térjen át a keresztény, méghozzá a római katolikus vallásra, mert hiszen egy ilyen jó szakács megérdemli, hogy halála után a mennyországba jusson. Viszont megengedte, hogy megkeresztelkedése ellenében ő is kérhessen, amit akar.

A szakács mélyen meghajolt az urak felé, török módra leborult a lengyel király előtt, megcsókolta a csizmáját, és kijelentette, hogy készséggel felveszi az üdvözítő római hitet: A kegyes biztatásra viszont ő azt kéri, hogy adják neki a hadizsákmányból azt a három kocsirakomány kávét, amelynek főzéséhez itt más úgysem ért. Neki pedig engedtessék meg, hogy teljes jogú polgárként letelepedjen Bécsben, és pénzért főzhesse ezt a török italt.

Az urak nevetve helyeseltek. Ha a szultáni szakács bécsi polgár kíván lenni, ám teljesedjék a kívánsága. Megkapta szabadságával együtt a három szekér kávét és a polgárjogot, sőt miután a király és környezete számára még egy-egy csésze rendkívül erős és édes feketét főzött, annyi készpénzt is kapott aranyban, hogy a legközelebbi napokban már megvásárolhatta – természetesen már mint hithű, római katolikus bécsi polgár – azt a kis házat az István-templommal szemközt, amelynek emeletén ő maga lakott, és földszintjének tágas helyiségeiben új találkozóhelyet rendezett be a bécsi polgároknak, akik szívesen telepedtek a kis asztalkák köré, és kedvtelve szürcsölték a fekete italt. Az egykori szultáni szakács maga főzte a kávét, amelyet rabságból kiváltott törökök szolgáltak fel. Ezek is, akárcsak uruk, áttértek a keresztény vallásra, de a színhatás és az üzlet kedvéért ezután is török ruhában, fezben vagy turbánban sürgölődtek az amúgy is török ízlés szerint berendezett helyiségekben.

A kávéház csakhamar divatossá lett, különösen a hivatalnokok szerettek beülni hivatali idejük után. Találkozóhely lett, ahol ügyfelek folytattak megbeszéléseket. Itt találták meg a Magyarországból, Csehországból vagy távolabbi osztrák tartományból érkezők azokat a hivatalnokokat, akikkel beszélni szerettek volna, még mielőtt a hivatalban felkeresték őket. Itt lehetett felvilágosításokat szerezni ügyekről és emberekről, itt lehetett megtudni, hogy ez vagy az a tanácsos úr milyen kedvében volt ma, és érdemes-e holnap kihallgatásra menni ehhez vagy ahhoz a befolyásos férfiúhoz.

A magas rangú consiliáriusok éppen úgy beültek a török szakács kávéházába, mint az alacsony rangú cancellisták. És a magyar nemesurak éppen úgy itt keresték meg őket, mint a cseh iparosok vagy a stájer kalmárok. Itt bizalmasabb volt a hangulat, mint a hivatalban, és másforma, mint a magántársaságokban. A kávéházban oda lehetett ülni bárki mellé, beszédbe is lehetett elegyedni a hivataliakkal, és érdeklődni lehetett afelől, hogy mit hogyan lehetne legjobban elintézni.

Természetesen nemcsak a Báthori-ügyet intéző írnok ült a török kávéházban alkonyatkor, nemcsak a felettes tanácsos, hanem itt ült az egyik kis asztalnál maga Báthori Mohamed László úr is, aki úgy vélte, hogy helyes lesz, ha kipuhatolja, kik intézkednek az ügyében. S az sem lesz ártalmára, ha okosan beszélget velük itt a sok fecsegéstől hangos és mégis annyi titkot megőrző félhomályos helyiségben, amelyre ilyenkor alkonyattájban már a sarokban álló nagy bronz kandeláber piros gyertyái vetettek fényt és árnyékot.

Mikor Báthori belépett a kávéházba, a felszolgáló török férfiak azt találgatták, vajon miféle szerzet ez a nyilván előkelő vendég. Hátrafésült haja, amelyet görbe fésű tartott egybe, magyar nemesre vallott, kezében tartott, drágakövekkel ékes forgójú meggypiros süvege is ezt látszott igazolni. Szétálló macskabajusza és kövér arcát vékonyan keretező fekete szakálla inkább osztrák urat sejtetett. Kaftánhosszúságú, prémmel szegélyezett, arannyal kivarrt zöld köntöse, amely ugyancsak meleg lehetett a júliusi kora estében, lengyel ízlésről tanúskodott. A hosszú felsőruha alól pedig óriási lovassági csizma meredt elő, amilyet zsoldos tisztek szoktak viselni. De a görbe kard, amely az idegen úr széles övén lógott, egyáltalán nem emlékeztetett a zsoldosok fegyverére, inkább török vagy még inkább arab munkának tetszett.

Mindenesetre gazdag úrnak látszott, akitől bőséges baksis telik ki, tehát három török felszolgáló is sietett eléje. Ő pedig kényelmesen letelepedett az egyik asztalka mellé, és amazok legnagyobb meglepetésére törökül szólalt meg. Kért egy rendkívül erősre főzött csésze kávét, s kifejezte óhaját, hogy magával az egykori szultáni szakáccsal kíván beszélni. Siettek is a felszolgálók, és jött is azonnal a fő török, fején piros fezzel, lábán hegyes papuccsal, de mellén nagy aranykereszttel, amely azt volt hivatva tanúsítani, hogy a kávéval kereskedő bécsi polgár nem pogány hitű mozlim, hanem igaz katolikus.

Csakhamar tisztázódott is, hogy ki is volna a törökül beszélő vendég. Báthori továbbra is törökül suttogott, mert ez volt az a nyelv, amelyen legkevésbé hallgathatták ki őket. Arról volt ugyanis szó, hogy Báthori megkérte a mindenkit ismerő kávést, tudja meg az itt üldögélő hivatalnokoktól, ki intézi az Új Szerzemények Bizottságához benyújtott kérvényét. Természetesen kilátásba helyezte, hogy szolgálatait illő módon jutalmazza.

A kávés számára egyáltalán nem volt újdonság, hogy effajta ügyekben hozzá fordulnak. Meg is ígérte, hogy talán már holnap válaszol. Azután érdeklődött, hogy hol lakik Báthori. Ez elmesélte, hogy bizonyos Vollandt nevű polgár magánlakásán szállt meg. Ez a Vollandt igen előkelő lakást tartott, és szobáit előkelő uraknak adta ki drága pénzen. Annak idején nála laktak a török követek is, ha Bécsben jártak. Vollandt mester jó pénzért ellátást is ad, sőt ha a vendég megszorul, uzsorakamatra kölcsönnel áll rendelkezésre. Természetesen csak akkor, ha a vendég megfelelő biztosítékot tud adni. De Báthorinak nem kellett kölcsön, volt neki még elég pénze alajbég korából.

A kávéstól megtudta, hogy Vollandtnál nemcsak előkelő urak szállnak meg. Az előkelők a drága utcai szobákat kapják. Van azonban a Vollandt-házban néhány udvari szoba is, szerény berendezéssel, ide szállnak azok a polgárok, akik ügyeik elintézésére kénytelenek néhány napra Bécsbe jönni. Ezeknek, ha kell, Vollandt ügyvédet is szerez, sőt ha kell, tanúkat is.

– Miért nem mennek a polgárok beszálló vendéglőbe? Ott szemben a Commissióval is van egy – mondta Báthori.

A török tudta, miért nem.

– A beszállókban rendszerint az utazó nemesek laknak; abban a szállóban, a Commissióval szemben meg éppen a magyar nemesurak. Ezekkel pedig a polgárok nemigen szeretnek együtt étkezni, mert kötekedő emberek. Az a polgár ott – fejével egy szomszédos asztal magányos vendége felé intett – szintén Vollandtnál lakik. Egy hete szeretne már bejutni Kollonich elé, de valamiért húzzák-halasztják a kihallgatását. Mindennap szomorúbb lesz a várakozástól. Az is Magyarországról jött.

Báthori azonnal elhatározta, hogy megismerkedik a magányos, sovány és méla arcú polgárral. Annak is a Commissióval van dolga, az is Vollandtnál lakik, nyilván megbántva érzi magát, mert nem kerül sorra – talán hasznos lesz szót váltani vele.

Mikor a török elbúcsúzott tőle, Báthori a felszolgálónak kifizette a kávét, ezüstpénz borravalót adott – amitől az földig hajolt előtte –, azután felállt, és indulni készült, de a szomszéd asztal előtt megállt, mintha most ismerné fel a sovány férfiút. Magyarul szólította meg:

– Nemdenem? Mi egy helyütt lakunk? A Vollandt-házban…

Amaz meglepetten tekintett fel, és erősen németes kiejtéssel válaszolt:

– Igen, igen, ott van az én lakás, de én az úr még nem lát, nem ismer…

Báthori azonnal németre fordította a szót:

– Pedig hasonló ügyben járhatunk, mert ma a Neoacquistica Commissiónál is találkoztunk.

Amaz még zavartan, de barátságosan és udvariasan felemelkedett, s németül biztatta az idegen urat, hogy parancsoljon helyet foglalni az asztalnál.

Láthatólag meghatotta az ékesen öltözött férfiú leereszkedő modora.

Báthori kezet nyújtott és bemutatkozott:

– Báthori.

Ez a név még a külsőnél is jobban meghökkentette a másikat. A nevet nagy történelmi családok viselték: fejedelmek, nádorok, sőt egy lengyel király is. Talán ez a lengyeles köntös is a királyi rokonságra vall. Félszegen fogta meg a kinyújtott kezet, és halk hangon mondta meg, hogy őt Offenreiter Gotthold Alajosnak hívják, és Magyaróvár városának a polgármestere.

Báthori otthonosan ült az asztal mellé, és biztatta Offenreiter Gotthold Alajost, hogy üljön csak le ő is nyugodtan. Magához intette a közelben ólálkodó felszolgálót, és rendelt még két csésze feketét. A másik ugyan szabadkozni szeretett volna, hogy egyet már ivott, és ártalmas dolog többet inni a török italból, de Báthori oda se figyelt, s az így megvendégelt polgármester nem merte visszautasítani az előkelőnek látszó úr meghívását, hiszen talán hasznos is lehet, ha összebarátkozik vele.

– Hát miféle ügyben járatos ön? – érdeklődött kedélyes hangon Báthori, figyelve közben a másikat. A polgármester tetőtől talpig fekete öltözéket viselt, arca sápadt volt, bajusza vékony, rövid szakálla ősz, ajka keskeny, szeme hunyorgó. Kezei igen finomak voltak, ujjai hosszúak és könnyen mozgók. Ebből Báthori kisejtette, hogy valami finom ipart űzhet vagy űzhetett, mielőtt polgármester lett belőle. Valóban: Offenreiter mester azelőtt aranyműves volt.

– Nehéz ügy, nehéz ügy – morogta a kérdésre, és újra sóhajtott, de láthatóan jólesett neki, hogy végre valaki egyáltalán érdeklődik Bécsben az ügyük iránt. – Nem az én ügyem, hanem a városé, Óváré. Húzódik. Már Ponciustól Pilátusig küldözgettek. Voltam Esztergomban, a prímási hivatalnál, voltam Pozsonyban a kamaránál, most ideküldtek, hogy a Commissiónál intézik el. Itt azt mondták, hogy személyesen Kollonich püspök úrra tartozik, ahhoz meg sehogy sem tudok bejutni. De hát az ördög hallott ilyet! – és itt felemelte hangját. – Óvár városa harmincezer aranyat szeretne fizetni, és nincs senki, aki átvegye.

– No – mondta ki csaknem kiáltva ezt az érdeklődést eláruló egyetlen hangot Báthori –, harmincezer aranyat akarnak fizetni? És senki sem fogadja el?

– Ahogy hallja, nagyuram.

– De hát miért akarnak fizetni? És miért nem akarják elfogadni?

– Megbabonázott dolog ez – morogta a polgármester, és megint sóhajtott. – Pedig, ha eredménytelenül megyek haza, akkor a polgárok engem agyonvernek, és igazuk is lesz.

– Mesélje csak el – biztatta Báthori Offenreiter Gotthold Alajost –, hátha lehetne segíteni a dolgukon. Én eléggé ismerem a Commissio urait. Talán tanácsot adhatok, sőt talán segíthetek is.

A sápadt, sovány férfiú esedezve nézett a reménnyel biztató előkelő új ismerősre, és emígy mondotta el Magyaróvár esetét:

– Tetszik tudni, nagyuram, Magyaróvár városa valamikor a Nádasdy urak birtoka volt. Azután több mint húsz évvel ezelőtt Nádasdy Ferenc úr hűtlenség bűnébe esett. Összeszövetkezett a Zrínyi meg a Frangepán urakkal a felséges császár ellen. Fejét vették, a birtokait pedig elkobozták. Az Udvar azután 1672-ben zálogba adta Magyaróvárt, mert a török háborúhoz pénzre volt szüksége. Széchényi érsek úr – már akkor is ő volt az esztergomi prímás – adott is érte harmincezer aranyforint kölcsönt, azzal a kikötéssel, hogy amíg a császár azt vissza nem fizeti, kamat fejében ő szedi tőlünk az adót.

– Ez jó üzlet – bólongatott fejével elismerően Báthori.

– De még milyen jó üzlet – morogta keskeny ajka mögül a polgármester. – Az érsek úr azóta polgárt, parasztot egyformán nyúz az adóért. De nemcsak az adóért. Ő viszi el a vásárok illetékeit, a vámokat. Ő adja el a városi földek termékeit, neki szolgálnak robotot a város jobbágyai. Külön adókat vet ki, és azokat egy évben kétszer is behajtja. Volt úgy, hogy még többször is. Ha morgolódunk, azzal fenyeget, hogy zsoldosokat küld a nyakunkra. Ha valaki elmarad az adóval, arra ráfogja, hogy kálvinistákkal barátkozik, sőt maga is kálvinista. Pedig a mi vidékünkön ugyan lutheránus még csak akad, de kálvinista titokban sem létezik. Ha pedig valaki, uram bocsá’, szót mer emelni a jogtalan harácsolás ellen, arról kiderítik, hogy kurucokat rejteget… Pedig a mi vidékünkön színe sem volt soha kurucnak.

Offenreiter Gotthold Alajos elhallgatott, rágta a szája sarkát. Aztán így folytatta:

– Hét esztendővel ezelőtt egyetlen évben 3466 forintot sajtolt ki belőlünk. Azelőtt és azután se sokkal kevesebbet. A harmincezer forintját a busás kamatokkal együtt már régen megkapta, de csak nem hagyja abba. Kértük már az Udvart, hogy fizesse vissza végre azt a kölcsönt. Az Udvar talán hajlott volna a szóra, hiszen vége már a török háborúnak, itt a győzelem, a kincstárnak van pénze is… De Széchényi érsek úr megizente nekünk, hogy ne is reméljük ügyünk ilyen könnyű elintézését. Ő csak akkor hajlandó visszafogadni a harmincezer forintot, ha a kamatokat is kifizeti a kincstár. Erre meg a kincstár nem hajlandó, hiszen kamatok fejében kapta az érsek úr a mi adónkat… Ráadásul három esztendővel ezelőtt Kara Musztafa serege felperzselte az egész várost. Nem maradt ott egyetlen ép ház sem. Valóságos csoda, hogy arcunk verejtékével három év alatt újraépítettünk mindent. De még közben sem hagyott békén minket az érsek úr. Van egy városi birtokunk a Szepességben: a goiszi uradalom. Az érsek úr arra hivatkozik, hogy ezt nem égette föl a török, tehát fizethetünk. És ebben az évben is kikényszerített belőlünk 1690 forintot és 40 krajcárt. Pedig higgye el, nagyuram, le vagyunk már rongyolódva. Nincs egy rendes öltő ruhánk, mert nem telik semmire. Amit dolgozunk, azt elviszi kamatba a prímás… Voltunk már nála, mutattuk foltozott csizmáinkat. Ő akkor arra intett, hogy ne is vágyakozzunk földi hívságok után. Azt mondotta, hogy istenesebb dolog, ha a pénzünk az egyház szent céljait szolgálja, mintha kísértetbe vivő drágaságokat vennénk rajta. Ha meg pontosan fizetünk, biztosítjuk túlvilági üdvösségünket is…

– Bizony, bizony – morogta Báthori, és agya sebesen járt, kereste a módot, hogy miképpen lehetne közelébe férkőzni ennek a nagyszerű üzletnek. Hiszen ha nincs aki átvegye a harmincezer forintot, itt van ő, szívesen átveszi. Biztatta a polgármestert, hogy csak folytassa. Az pedig elmondta az ügy jelenlegi állását.

– Nemrégen történt, hogy városunkba költözött egy gömöri nemesúr, bizonyos Szirmay István, akinek Óvárott éltek a rokonai. István úr unokafivérének vagy másod-unokafivérének, Szirmay Pálnak több háza is volt Óvárott, udvarháza pedig ott ékeskedett a főtéren. Nos, amikor harmadéve jött a török, Pál úr nem menekült el hazulról, hanem háza népével együtt kiállt, hogy megvédje otthonát. Csak a feleségét küldte biztos helyre. El is esett ott Szirmay Pál úr, minden népével együtt. De a háza nem rongálódott meg egészen. Az özvegye fel is építtette, amikor a törökök elvonultak. Hát nemsokára megjelent Szirmay István úr, mint örökös. Tulajdonképpen perre kerülhetett volna a sor, hogy kit illet a ház, az özvegyet-e, vagy István urat. István úr azonban elállt a pertől, kiegyezett az özveggyel. Ő is kapott egy házat, abba költözött. Azóta ott él ő is Óvárott. Ezt a Szirmay Istvánt az Úristen küldte hozzánk, mert úgy érti a törvényt, mint senki, nemhogy a városban, de az egész vármegyében. Amikor meghallotta a mi bajunkat, tanulmányozni kezdte a Corpus Jurist, és kiderítette, hogy ha a kincstár nem fizeti meg a tartozást az érsek úrnak, vagy az érsek többet követel, mint ami jár neki, a polgároknak joguk van megváltani magukat oly módon, hogy a hatóságok megállapítják, mennyi is voltaképpen a tartozás. Ezt a polgárok összeadják, és kifizetik az érseknek, s ezzel Óvár szabad várossá lesz. Meg is indítottuk az eljárást, jól is kezdődött, a kamara Pozsonyban megállapította, hogy kereken harmincezer forintot kell fizetnünk, össze is adtuk a pénzt. De nincs, aki átvegye. Esztergomban azt mondták, hogy csak akkor ismerik el a kamara megállapítását, ha Bécsben a Commissio is jóváhagyja: a kamara azt állítja, hogy nem kényszerítheti a prímást a pénz átvételére, itt a Commissiónál azt mondják, hogy ez az ügy személyesen Kollonich püspök úrra tartozik, Kollonich püspök úrhoz pedig már egy hete nem tudok bejutni. Holott eddigelé minden úgy ment, ahogy Szirmay István megmondta. Most azonban megakadtunk, megakadtunk, és nem tudom, hová forduljak.

Báthori mindebből azt hallotta ki, hogy olyan nagyon mégsem lehetnek lerongyolódva az óvári polgárok, ha a harmincezer arany forintokat össze tudták izzadni.

– Megpróbálta már pénzzel meglágyítani valamelyik tisztviselőt? – nézett a polgármester szemébe Báthori.

– Isten ments, uram! – hőkölt hátra Offenreiter Gotthold Alajos. – Tiszta ügy a miénk, minek mocskolnék be vesztegetéssel? Szirmay István is a lelkünkre kötötte, hogy meg ne próbálkozzunk semmiféle ferde dologgal, mert ezt az érsek úr felhasználhatná ellenünk.

Báthori a fejét csóválta:

– Furcsa jószág lehet a maguk Szirmayjuk. De hát miért nem fogadnak prókátort? Miért kell a polgármesternek személyesen szaladgálnia efféle ügyekben?

– Ezt is Szirmay tanácsolta, és bölcsen tanácsolta, merthogy nincs olyan prókátor, akiben a város megbízhatna, amikor olyan hatalmas ellenféllel állunk szemközt, mint maga az esztergomi prímás. Szirmay azt mondta, hogy aki hajlandó pereskedni a prímás ellen, az vagy protestáns, tehát nem nézik jó szemmel Bécsben, vagy kuruc, tehát minden pillanatban bujdosásra kényszerülhet, és még az ügyet is rossz hírbe keveri, vagy pedig csirkefogó, aki amúgy is eladja magát az erősebbnek. Ezért tehát nem fogadtunk prókátort. Inkább kivárom, amíg Kollonich püspök úr maga elé bocsáttat.

Báthori atyáskodóan tette nagy kezét a vékony ember asztalon fekvő sovány kezére:

– No, hát majd én utánanézek, hogy miért nem akarja fogadni őeminenciája Magyaróvár polgármesterét. Holnap vagy holnapután úgyis nála leszek.

Offenreiter Gotthold Alajos reménykedve és hálásan köszönte a szívességet. Báthori pedig amúgy is valószínűnek tartotta, hogy rövidesen összeismerkedik a Commissio uraival, és majd meglátja akkor, mit lehetne csinálni az elzálogosított város ügyében úgy, hogy mindenki jól járjon. Még az is megfordult a fejében, hogy amennyiben a felséges császár meghallgatja kérelmét, és adományt ad majd neki, egy ilyen jól adózó város birtokát is szívesen elfogadja.

Ezután magához intette a közelben várakozó törököt, fizetett, és a reménykedő polgármesterrel együtt elindult közös szállásuk felé.

Másnapra Báthori – hála a török kávés pontos értesüléseinek – pontosan tudta, melyik írnok vette át az ügyét, melyik tanácsos úrnak kell majd döntenie az ügyben. Megtudta azt is, hogy a legközelebbi jövőben megkeresés megy az egri káptalanhoz Báthori László múltját és jelenét megtudakolni. Arról is értesült, hogy Müller tanácsos úr kedélyes férfiú, nem áll megvesztegethető ember hírében, de túlságosan szigorúnak sem tartják. Báthori két tényt fontosnak tartott: Müller tanácsos úr kövér ember, és unokái vannak. Tapasztalata szerint az ilyen idős, enni-inni szerető nagyapák általában engedékenyek szoktak lenni, mert maguktól sem szeretnek semmit megtagadni, és megszokták, hogy unokáik legképtelenebb kérelmeit is lehetőleg teljesítsék. Elhatározta tehát, hogy megismerkedik Müllerrel, megbeszéli vele saját ügyét, és ha lehet, megtud tőle egyet-mást a magyaróvári ügyről is. Itt van ez a teméntelen összeg, és nincs, aki átvegye.

Előbb arra gondolt, hogy a kávéházban várja meg a tanácsost és majd szerét ejti, hogy ugyanúgy odaüljön az asztalához, ahogyan Offenreiter Gotthold Alajossal tette. De aztán megváltoztatta tervét. Müller nyilván ismert ember, és megnézik, ha valaki beszélget vele. Meg aztán az is megtörténhet, hogy közben más is odaül hozzájuk, ez pedig zavarná az ő mondókáját. Így hát nem várta meg, amíg vége a hivatali időnek, hanem a délutáni órákban, amikor úgy vélte, hogy az urak már megebédeltek, és ebéd után már komoly munkát amúgy sem végeznek, elment az Új Szerzemények Bizottságának sárga épületéhez. Bement a kapun, megkérdezte, melyik a Müller tanácsos úr szobája. A kapus megmondta, hogy az emeleten található a tanácsos úr, de délután nincs ügyfélfogadás.

– Lehet – mondotta félvállról Báthori, és ezüstpénzt nyomott a rézpénzhez szokott férfiú kezébe, mire az annyit mondott:

– Tessék megpróbálni.

Báthori kényelmes lépésekkel haladt felfelé a kopott, kanyargó kőlépcsőkön. Egyenest benyitott a kétszárnyú ajtón, amely Müller tanácsos előszobájába vezetett. Ott nem volt egyéb, mint egy álló íróasztal meg egy iratszekrény. Az íróállvány előtt egy nagy darab ember állott, és nagy paksamétában lapozgatott. Kezében lúdtoll volt, amellyel a füle tövét vakargatta. Hátra se nézett az ajtónyílásra, csak megkérdezte dörmögő hangon:

– Na, mi kell?

Báthori határozott, parancsoló hangon mondta:

– Jelentsen be Müller tanácsos úrnál.

A nagydarab ember éppen hogy a fejét fordította kissé a nagyhangú ügyfél felé, és kurtán válaszolt:

– Délután van.

– Nem érdekel – felelte erre foghegyről Báthori. Amaz meglepetten fordult most már egész testével feléje, mire ő egy csillogó aranyforintost nyomott annak kitárt tenyerébe.

– Ejnye, ez arany – dörmögte csodálkozóra váló hangon. – Hát miért olyan fontos önnek, hogy éppen most beszéljen a tanácsos úrral?

– Ezt majd neki mondom meg – felelt Báthori, aki biztos volt az arany borravaló sikerében.

A másik mosolyra húzta száját:

– Fogadjunk ebben az aranyban, hogy el fogja mondani nekem, miért keresi Müller tanácsos urat.

Báthori meghökkent. Első gondolata az volt, hogy tévedett, és ez nyilván nem a tanácsos titkára, hanem valami titkosrendőr, aki éppen most kutat Müller iratai közt, mert leleplezték valami vesztegetési históriáját. Igyekezett hát kedélyesen kivédeni a veszedelmet. Elhatározta: ha vallatásra kerülne a sor, azt fogja mondani, hogy a magyaróváriak ügyében akart felvilágosítást kapni, mivel a vele egy szálláson lakó polgármester megkérte erre. Mindenesetre ráállott, hogy fogad az aranyban, hiszen ha a rendőr egy második aranyát is elnyeri, akkor már félig nyert ügye van.

– Hát kíváncsi vagyok, mivel tud rávenni, hogy magának mondjam meg, amit Müller tanácsos úrnak akarok mondani.

Erre a másik hangosan felnevetett, válla is remegett, és úgy válaszolta:

– Egyszerűen azzal, hogy én vagyok Müller tanácsos. És ha már olyan nagyon fontos mondanivalója van, fáradjon be a szobámba. – Ezzel, még mindig zihálva a nevetéstől, kinyitotta a belső terembe vezető nagy szárnyú ajtót. De még hozzátette:

– Ezt a forintot pedig tegye vissza, mert nekem nem jár borravaló. A másik aranyat azonban adja ide, mert azt fogadáson nyertem. Jó lesz a kisunokám perselyébe. – Nem is engedte tovább a vendéget, amíg ki nem cserélték a két forintost.

Báthorit meghökkentette ez a fordulat. Nem várta, hogy magával a tanácsos úrral találkozik az előszobában, ahol, úgy látszik, éppen valami ügyet tanulmányozott. Nem szerette az olyan magas rangú tisztviselőket, akik maguk néznek az ügyek után, és annyira nem adnak a tekintélyükre, hogy kiállnak az előszobába, mikor bárki rájuk nyithatja az ajtót. Igaz, hogy kövér és kedélyes, de a ruhája egyszerű és mégis nagyon rendes: hosszú fekete kabát, alatta fekete selyemnadrág, amelyet a térdnél csat szorít össze, lábszárán fekete harisnya, és csatos fekete félcipő a lábán. Fején azonban a magas rangú hivatalnokok szokása ellenére nincs paróka, őszülő haja rövidre vágva, kövér arca sima, csak az orra alatt mozog egy kis bajuszdarab. A szeme pedig folyton hunyorog, mintha valami jó tréfát hallgatna. Báthori azon töprengett, vajon lehet-e ezzel a hivatalnokkal okosan beszélni? Ennek több fizetése van, hogysem rászorulna az ügyfelék pénzére, és nem olyan igényes, hogy szükségét érezné a soron kívüli jövedelemnek. Itt tehát más módot kell választani. Be kell bizonyítania: a császárnak érdekében áll, hogy az olyan embereket, mint Báthori László, támogassa. Elhatározta, hogy merészen fog ügye elintézésébe.

A szoba, ahová beléptek, szintén eléggé kopár volt, de igen tágas. Távolabb egy nagy keményfa íróasztal állt, mögötte karosszék, rajta sokágú gyertyatartó, félig égett gyertyákkal… Nem biztató jel: úgy látszik, a tanácsos úr este is szokott dolgozni. Volt azután egy kerek asztal a közelben, körülötte magas támlájú székek. A falon Lipót császár óriási képe, díszes keretben, fölötte a kétfejű sas. A délutáni nap vakítóan sütött be a terem ablakain.

– Hát kihez van szerencsém? – kérdezte odabenn Müller, és kérdően nézett a soron kívüli ügyfélre. Az a kezét nyújtotta:

– Báthori László vagyok.

Müller felhúzta szemöldökét, és belebámult a kandúrbajszos ábrázatba.

– Ön a Mohamed – mondotta azután. Látszott rajta, hogy elképedt a váratlan bemutatkozástól. Úgy látszik, nem ilyennek képzelte a kérelem íróját.

Báthori örült az elszólásnak hangzó válasznak: „Ön a Mohamed” – ezzel kedélyes modorban lehetett tartani a beszélgetést.

– Én volnék – mondotta. – Tanácsos úr tehát már ismeri a kérvényemet.

– Ismerem, és már intézkedtem is – mondta Müller. –Tessék helyet foglalni, ha már itt van. – Ezzel maga is leült az asztal mellé, és figyelte a tekintélyes külsejű egykori alajbéget. – Egyelőre semmit sem mondhatok az ügyről. Elolvastam, mit mond ön magamagáról, és most megkérdeztetem, hogy mit mond az egri székeskáptalan önről. Hiszen Egerben nyilván ismerik önt.

– Hogyne ismernének – felelt Báthori, és elnyújtotta nehéz csizmába bújtatott lábait. – És hogy megrövidítsük az ügyet, akár el is mondom, hogy milyen válasz érkezik majd Egerből. A válaszban az lesz, hogy egészen három évvel ezelőttig mohamedán voltam. Ezt önök amúgy is tudják már, magam adtam elő. El fogják mondani, hogy hűtlenül kezeltem a török katonai pénztárt. Ezt is elmondtam, ennek köszönhető, hogy olyan könnyen esett el Eger. Meg fogják írni, hogy öt feleségem volt…

– Ejha! – hökkent közbe a tanácsos, de Báthori zavartalanul folytatta:

– Ez mohamedánoknál nem is olyan nagy szám. Nos, amikor megkeresztelkedtem, az első feleségemmel oltár előtt megesküdtem, a többit színleg elküldtem magamtól, de Egerben tudják, hogy ma is a házamban élnek…

– De hát… – akart közbeszólni Müller, de az nem hagyta.

– Ön is így cselekedett volna, tanácsos úr, minthogy mind az öttől gyermekem van. Az ember nem teszi a gyermekeit az utcára. Háromtól unokám is van már. (Ebben ugyan túlzott, mert csak egy feleségének gyermekétől volt unokája, de hatni akart Müller nagyapai érzelmeire.)

– Hát, hát… – morgott megenyhültebb hangon a tanácsos. – Furcsa ügy, egyre furcsább.

– Azután meg fogják írni azt is, hogy valóban megmentettem egy sereg keresztény életét, de nem ingyen. Nos, hát kérdezze meg magától, tanácsos úr, mi ér többet azoknak a megmentett embereknek: az életük, vagy azok az aranyak, amelyeket nekem adtak azért, hogy kockáztattam miattuk az életemet? Még azt is megírhatják, hogy a rám bízott vagyonok egy részét valóban visszaadtam. Ezeknek gazdái adták azokat a nyilatkozatokat, amelyeket a folyamodványhoz csatoltam. Vannak azonban olyanok is, akik máig is keresik rajtam megőrzés végett rám bízott vagyontárgyaikat és pénzüket. Ez is igaz, csak éppen az nem igaz, hogy azoktól vettem át, akik követelik rajtam. Én mindenkinek visszaadtam a vagyonát – persze a megőrzési díjak levonásával –, aki személyesen jelentkezett érte… De sokan elpusztultak az üldözöttek közül, és én nem tudom megállapítani, hogy ki él, és ki nem. Ha vadidegen kezdte követelni rajtam állítólag elpusztult dédnagybátyja vagyonát, azt egyszerűen nem adtam oda, mert nem tudhatom, hogy valóban meghalt-e a dédnagybácsi, és holnap nem fogja-e követelni rajtam, és ha tudom is, hogy meghalt, nem tudhatom, hogy aki kéri, tényleg az örökös-e, és nem jelentkezik-e másnap az igazi örökös… Több rosszat azt hiszem, Egerben sem tudnak mondani rólam.

– Hát ez éppen elég – csóválta a fejét Müller.

Báthori széttárta a karjait, és olyan arccal, amelyről nem lehetett megállapítani, hogy bűnbánó-e vagy gúnyos, ezt mondta:

– Mindannyian bűnös, esendő emberek vagyunk, tanácsos úr.

Müller legjobban szerette volna azonnal kidobni, és soha többé nem foglalkozni az ügyével, de olyan komikus volt számára Báthori váratlanul kenetes mondata, hogy akaratlanul elnevette magát. És ha az ember elnevette magát, akkor nehéz visszazökkenni a lelke mélyéről már majdnem feltört felháborodásba. Felállt, csípőjére tette a kezét, és így szólt:

– Báthori úr, én tudom, hogy mindannyian esendő bűnös emberek vagyunk, de azt mégsem ismerem el, hogy éppen a bűneink adnak jogcímet a birtokadományozásra. Nincs okom kétségbe vonni, hogy igazat mondott, amikor itt minden rosszat elmondott magáról, és elhiszem, hogy Egerből sem igen kaphatok újabb adatokat. De nincs is szükségem újabb adatokra. Azt hiszem, nem egy adat inkább a bíróság elé kívánkoznék, mintsem a birtokadományozásokkal foglalkozó bizottságra. De ez nem az én hatásköröm, tehát nem törődöm vele. Azonban, ami rám tartozik, abban azonnal intézkedem, s már holnap átveheti a határozatot, amelyben elutasítjuk a kérelmét.

Báthori nyugodt tekintettel hallgatta végig a tanácsost. Tovább is ülve maradt, és amikor az befejezte, ennyit mondott:

– Akkor új kérvényt adok be.

Müller szerette volna már ajtaján kívül tudni az elszánt ügyfelet. De erre mégis válaszolni kellett.

– Vagyis azt reméli, hogy az új kérvény új előadóhoz jut. De akárki intézi ezt az ügyet, mindenképpen elutasítják.

– Akkor beadom harmadszor és negyedszer és hetedszer is a kérvényt.

– De hát, az Isten szerelmére! – kiáltott fel a tanácsos. – Mi a csodát vár ettől a megrögzött kérvénybeadástól? Maga előbb unja meg a kérelmezést, mint mi az elutasítást.

Most már Báthori is felállt:

– Hát ebben téved, tanácsos úr. Mert ha én már hetedszer adtam be ugyanazt a kérvényt, akkor ennek a híre elmegy valami még magasabb helyre, ahol majd kíváncsiak lesznek rám, és mégiscsak megnézik, hogy ki és mi vagyok.

Müller nem értette:

– És mit látnak magán, ha megnézik? Egy köpönyegforgató szélhámost, aki egyszer török, másszor magyar, ha kell német; hol mohamedán, hol keresztény, aki öt feleséget tart a házánál, aki szorult helyzetükben megzsarolta az üldözötteket, s aki a rábízott vagyonok egy jórészét elsikkasztotta…

– Nem ezt fogják látni, tanácsos úr, hanem egy nagy tapasztalatú embert, aki egyformán jól beszél németül, magyarul, törökül, latinul, aki ért a pénzügyekhez és a számvitelhez, akinek ősi neve arra válj, hogy a legelőkelőbb családokhoz fűzi rokonság – mert én valódi Báthori vagyok, tanácsos úr; király, fejedelem, nádor neve olvasható távoli unokatestvéreim között – fognak találni egy magyar nemest, akiben az Udvar megbízhat, és akinek a kezében jobb helyen van a föld, mint egy olyan megadományozottéban, aki minden pillanatban lepaktálhat a kurucokkal. Ne felejtse el, tanácsos úr, hogy amiért Thökölyt elintézték, nincs még vége a kurucveszélynek. Szerte Magyarországon kurucok bujkálnak, a jobbágyok rejtegetik és bálványozzák őket. És az Udvar a nemesekre sem támaszkodhat, mert a nemesek a maguk uralmát féltik az Udvartól. A nemesek közt sokan legalábbis kedvelik a kurucokat. És lám, itt van egy magyar nemes, akit minden érdeke az Udvarhoz fűz, mert az Udvartól remél egyre nagyobb gazdagságot, és aki ismeretei révén több értesülést szerezhet az önök számára, mint bárki más, éppen azért, mert ha kell török, ha kell magyar, ha kell nemes, ha kell tisztviselő… Lesz a magas helyeken olyan belátó elme, amely ráeszmél, hogy jó kezekbe kerül a föld, ha nekem adományozzák.

Müller figyelmesen és utálkozva hallgatta Báthori nagy lendülettel előadott szavait. Émelygést érzett a gyomra táján, végre csak ennyit dörmögött:

– Most már aztán elmehet, Báthori úr, nekem nem kellenek spionok.

– Önnek nem is, tanácsos úr, de a főnökeinek annál inkább. Kérdezze csak meg tőlük. Aztán értesítsen arról, hogy mit válaszoltak. A Vollandt-házban lakom – vetette még oda, majd megfordult, és méltóságos léptekkel eltávozott.

Müllert kellemetlenül érintette a dolog, éppen azért, mert úgy sejtette, hogy ennek a mindenre elszánt aljas embernek igaza van. Általában nem szeretett erre gondolni, de tudta, hogy az a hatalom, amelyet szolgál, más eszközöket is alkalmaz politikája érdekében, nemcsak az olyan derűs és jóindulatú hivatalnokokat, mint amilyen ő is volt. Ha erről a Báthoriról beszámol az elnöknek, Kollonich püspöknek, aki végül is minden fontosabb ügyben végső fokon dönt, vajon az nem lesz-e valóban kíváncsi a mindenre használható Báthorira. Hiszen folyton arról panaszkodik, hogy kevés magyar nemes áll a szolgálatában, holott a császári politikának minél többre volna szüksége.

Töprengve járt körül a nagy hivatali teremben. Nem tudta, hogyan cselekszik helyesen. Utasítsa el egyszerűen Báthori kérvényét, és ha az továbbra is kérelmez, hadd intézkedjék más az ügyben? Így ő tiszta marad ettől a piszkos ügytől. Ha egyáltalában tisztaságnak nevezhetjük azt, hogy szemet hunyunk nem egészen tiszta dolgok fölött, csak azért, hogy ne nekünk kelljen beleártani magunkat. Vagy talán mégis fontos a politika szempontjából, hogy felhasználjuk az emberiségnek ezeket a szégyenfoltjait?…

Müller idős ember volt, régi hivatalnok, aki abban a tudatban öregedett meg, hogy becsülettel szolgálta császárát…

Szerette volna másnapra halasztani az egészet, de tudta, hogy nem alhatna tőle egész éjszaka. Még ma beszélnie kell erről a felsőbb hellyel.

Semmi kétség, Kollonichot még a hivatalában találja. Olykor hajnaltól éjfél utánig az íróasztalánál ül. Hát be kell mennie hozzá. Hol is van ez a Báthori-féle kérvény?

Ha be akart jutni Kollonich püspökhöz, egy nagy előszobán és a titkárok szobáján kellett keresztülmennie. A püspök dolgozóterme ünnepélyesen előkelő volt. Padlózatát puha szőnyeg fedte, a mennyezetet faragott és sötétbarnára pácolt keményfa burkolta. Óriási dolgozóasztal terebélyesedett Kollonich előtt. Az asztalon mindig példás rend honolt. Tintatartója egész építmény, amelyet zománcképek díszítettek; gyertyatartója az ezüstmívesek remeke; karosszéke trónushoz hasonló. Mögötte a császár képe, és körül a falakon régi, halott püspökök és államférfiak hatalmas képmásai függtek széles, aranyozott keretekben. Sarokterem volt, két ablaksor bocsátotta be a fényt. Az ablakokon sötét kelméből készült függönyök. Hosszú tárgyalóasztal volt még a helyiségben, körötte karosszékek, de az elnöki ülés nagyobb és magasabb támlájú, mint a többi. Az egyik ablak alatt nehézveretes iratláda állott a legbizalmasabb ügyek számára. Ezeket az ügyiratokat nem volt szabad kivinni az elnök szobájából.

Ha a délutáni nap már homályosabb fénnyel világított, az ablakok előtt összehúzták a sötét függönyöket, és a dolgozóasztalon meggyújtatták a gyertyákat. Kollonich vagy erős napfényben, vagy gyertyavilág mellett dolgozott, a homályosodó idő zavarta látását.

Asztalánál, a gyertyák lobogó fényénél ült az óriási karosszékben Kollonich Lipót püspök, az Új Szerzemények Bizottságának elnöke, előtte vastag akta, kezében íróólom, amellyel olykor aláhúzott vagy megjegyzéseket írt az irat szélére.

Magas, szikár testét fekete selyem püspöki reverenda, fejét bársonysapka fedte. Hosszú arca mindig frissen volt beretválva, ősz bajuszát hegyesre pödörte, és ajka alól hosszú, vékony, fehér kecskeszakáll ereszkedett alá. Szemei mélyen ültek. Aki visszagondolt rá, úgy emlékezett, hogy fekete szeme van, holott kék szemű volt, csak előreugró homlokcsontja vetett sötét árnyékot tekintetére. Ritkán mosolygott, nem is illett vonásaihoz a mosoly.

Hanem a hangja váratlanul lágy volt, kellemes csengésű és barátságos, noha a parancsolás árnyalata is érződött benne.

Elődei szerény módú komáromi iparosmesterek voltak; a család őrzött egy régi nemesi oklevelet is, amelyet ma már kideríthetetlen szolgálatokért kapott valamelyik kézműves előd, de amelyhez birtok nem tartozott, s mindössze arra volt jó, hogy az adók alól mentesítse őket. Féltek is minden kurucgyanús ismerőstől, mert aki ilyenekkel barátkozott, annak kétes értékű nemességét azonnal kétségbe is vonták a királyi hatóságok, azután fizethette az adókat. A protestantizmusnak még csak a szele sem érintette meg szüleit és nagyszüleit, hiszen ellenkező esetben menten baj lett volna az adómentesség körül, és munkát sem kaptak volna a legbiztosabb pénzű megrendelőktől, a papoktól. A Kollonich család tehát rendíthetetlenül királyhű és áhítatosan katolikus volt.

Kollonich Lipót szinte még gyermekkorában felismerte, hogy az egyház az az út, amelyen keresztül kiemelkedhet a szerény körülmények között élő családból, ahol sok testvére között növekedett ifjúvá. Rendkívül könnyen tanult, és mindent elkövetett, hogy felhívja magára a papok figyelmét. Tovább akart tanulni mindenáron, elkerülni a kilátás nélküli otthonból, és kiemelkedni övéi közül. Az egyháziak is felfedezték benne a tanulásra alkalmas elmét. Így került magasabb iskolákba, majd a nagyszombati egyetemre. Mindenütt kivált rendkívüli szorgalmával, határozottságával és ugyanakkor a felettesek iránti alázatosságával. A nemesurakat nem szerette, mert úgy érezte, hogy őt nem tartják nemesnek; a jobbágyokat pedig egyenesen gyűlölte, mert félt, hogy közéjük számíthatják őt is, holott egyre távolabb akart kerülni tőlük; de a polgárokat sem szerette, mivel közülük való volt, és fölébük kívánt kerülni. Nagyszombati diákévei alatt ismerte fel, hogy mi is történik tulajdonképpen a világban: a török hatalomnak vége, a császári uralom mindent el akar nyelni, és ezért át akarja alakítani az egész államszervezetet; a magyar földesurak pedig védik régi előjogaikat. Ebben a küzdelemben még a kisnemesek, sőt olykor a jobbágyok is a nagyurak oldalán állnak, mert félnek a császári hatalomtól. Magyarország tehát uraival és parasztjaival együtt akadályozza az új hatalom megszületését. Holott – úgy vélte – az új hatalom rendet jelent a régi rendetlenséggel szemben, és csak az új hatalom biztosítja az egyház nagyságát. Lám a magyarok inkább protestánsokká válnak, csakhogy szembehelyezkedhessenek a császári renddel és az egyház mindenhatóságával. Mi ebből a tanulság? – tette fel magának a kérdést. Az a tanulság, hogy az egyház és a birodalom elválaszthatatlan egymástól, a magyarok pedig akadályozzák a birodalmi és az egyházi érdek érvényesülését.

Thököly kurucmozgalma szinte igazolta minden gondolatát. Ebben a mozgalomban az urakat méltán gyűlölő jobbágyok a nemzetért együtt harcoltak a magyar nemesekkel a császáriak ellen. Ez a mozgalom kitárta a kaput mindenfajta protestantizmus előtt, tehát gyöngítette az egyházat. Ebben a mozgalomban a katolikusok is az egyházi érdekek ellen cselekedtek nemzeti érdekből. Tehát: a nemzeti érdek és az egyházi érdek ellentétes egymással. Vagy az egyiket szolgáljuk, vagy a másikat. Ha pedig az egyházat akarjuk szolgálni, akkor a császárt kell szolgálni, és segíteni kell a birodalom kiépülését. Ennek pedig Magyarországon három akadálya van: a magyar urak gazdagsága (amíg gazdagok – védekezni is tudnak); azután a protestantizmus, amely kétségbe vonja a római egyház kizárólagos hatalmát; végül pedig a nemzeti öntudat nemesben és jobbágyban egyaránt; tehát még a nemzeti nyelvet is el kell felejtetni a magyarokkal. Ha a magyarok németül fognak beszélni, és emellett katolikusok és koldusok lesznek – akkor elhárul minden akadály, és Magyarország elfoglalhatja helyét a birodalomban. A komáromi polgárfiúból lett nagyszombati kispap nem is késlekedett ezt a felfedezést közölni feletteseivel, elsősorban a német főpapokkal. Terveket kezdett kidolgozni az elszegényítésre, németesítésre és erőszakos térítésre. De maga is látta, hogy ehhez még sokat kell tanulnia; ismernie kell a pénzügyek és az államvitel ügyeinek tudományát. A felettesek pedig örömmel vették tudomásul a szorgalmas és erélyes ifjú ilyenforma szándékait, és segítették, hogy folytathassa tanulmányait. Így került előbb Grácba, majd Bécsbe. Terveire és államfejlesztő elméleteire felfigyeltek a hivatalokban, majd híre eljutott Lipót császár udvarába is. Egy-egy fontosabb tanácskozásra meghívták. Ilyenkor elképesztette az embereket rendkívüli szakértelmével. Pontosan ismerte a Habsburgok birodalmának földrajzát, kiismerte magát a világpolitikában, tisztán látott az adók és illetékek ügyében, értett a közigazgatás kérdéseihez. Ráadásul világosan fogalmazott, és nem volt tekintettel soha másra, mint az egyház és a birodalom, azaz a császári udvar érdekeire.

Egymás után nyerte el a magas papi méltóságokat. Fiatalon kapta meg a nyitrai püspökséget. Papi feladatokat azonban alig végzett. Úgy érezte, hogy az egyházat akkor szolgálja legjobban, ha pénzügyi és közigazgatási téren tevékenykedik. Hivatalban akart ülni, érezni akarta saját hatalmát.

Amikor megindult a nagy háború a lehanyatlott török hatalom ellen, és nyilvánvaló volt, hogy az egykori Magyarország területei visszakerülnek a török hódoltság alól, Kollonich nyomatékkal hívta fel az udvar figyelmét, hogy akié a föld, azé a hatalom, tehát óvakodjanak a magyar urak kezébe adni a magyar földeket. Ügyelni kell arra, hogy csak a legmegbízhatóbbak kaphassanak a török uralom alól felszabadult földbirtokokból. Általában legyenek óvatosak a földbirtok-politikában, teremtsenek egy legfelsőbb hivatalt, amely a magyar földek ügyeit a birodalom érdekei szerint intézi. Ennek lehetőleg ne legyenek magyar hivatalnokai, mert azok részrehajlók lehetnek a magyarok irányában.

Az udvarban megfontolás tárgyává tették Kollonich javaslatát, és úgy döntöttek, hogy fel kell állítani ezt a hivatalt. Így született meg a Neoacquistica Commissio, amelynek nem is lehetett volna más az elnöke, mint maga Kollonich Lipót.

Ezzel a császári közigazgatás egyik legnagyobb hatalmú személyisége, szinte Magyarország korlátlan ura lett belőle, de befolyása a birodalom egyéb területeire is kiterjedt. Pénzügyi kérdésekben hozzá fordultak akkor is, ha az osztrák tartományokról vagy Csehországról volt szó. Hol láthatóan, hol a háttérből irányította az egész császári gazdaságpolitikát, amelynek az volt a lényege, hogy minden magyar, német és szláv dolgozó kéz az Udvart és az Udvarhoz közel álló nagyurakat és gazdag bécsi polgárokat szolgálja. Ezek kedvéért kell növelni a termelést, fejleszteni az ipart és a kereskedelmet. Az Udvarral ellentétes érdekű nemeseket pedig le kell törni, koldusbotra kell juttatni; ha ez nem valósítható meg, nincs más hátra, mint megsemmisíteni valamennyit. Az udvari kör pedig elválaszthatatlan egységet alkotott az egyházzal. Ami az egyiknek érdeke volt, az volt a másiknak is. Aki az egyiknek ellensége volt, az a másiknak is. Kollonich most már nyíltan hirdette célját: Magyarországot koldussá, németté, majd katolikussá teszem… (Latinul fogalmazta meg, így: Faciam Hungariam pauperam, germanam, deinde catholicam.)

Egész életét ez a munka töltötte be. Magányosan élt, s hajnaltól késő estig fáradhatatlanul dolgozott hivatalában. Minden jelentékenyebb ügyről tudott, minden fontosabb ügyben maga döntött. Egyház és Udvar vakon bízott benne. Bízhatott is. A komáromi mesteremberek leszármazottja kiemelkedett gyermekkora köréből, és még a nyomát is el akarta törölni mindannak, ami az otthon szűk körére emlékeztette.

Alárendeltjeihez mindig kedves szavú volt, de kimért, és gyakran oktató hangú. Sose talált olyan hivatalnokot, akit magához méltó munkatársnak tartott volna. Az emberek pedig udvariasságában is megérezték, hogy nem becsüli őket, ezért azután azok sem szerették, akik elismerték kiváló képességeit. Azok sem szerették, akiknek az érdekeit védte, csak nagyon tisztelték. Ellenségei pedig gyűlölték. Kollonichot lehetett tisztelni is, gyűlölni is, csak éppen szeretni nem. Az emberi, meghitt hangot soha senkivel nem találta meg, és már régóta nem is kereste. Annál inkább kereste a felhasználható embereket, hogy eszközei legyenek birodalmi politikájához. Jól ki is tudta válogatni a leghasználhatóbbakat, és jól látta a hibáikat is. De a hibáikat is értékesíteni tudta. Egyre több emberre lett volna szüksége, minthogy a gazdaságpolitika jelentősége abban az arányban növekedett, ahogy egyre több föld került vissza a török fennhatóság alól. Egyre több ember kellett hivatalnoknak, szakembernek, titkos megbízatásban tevékenykedőnek. És Kollonich nemegyszer panaszkodott magasabb rangú tisztviselői előtt, hogy nincs emberanyag. Az utóbbi időben különösképpen magyar nemesekre lett volna szüksége a magyarországi birtokpolitikához, olyan magyar nemesekre, akik segítségére siettek volna Magyarország elszegényesítésében, elnémetesítésében és katolizálásában. Jelentkezőben nem is lett volna hiány, ámde Kollonich legtöbb esetben úgy vélte, hogy válságos pillanatokban ezekre nemigen építhet, ezek nem érzik eléggé a feladatot, nem érzik eléggé fontosnak az egységes birodalom felépítését… Jól tudta azt is, hogy a legmegbízhatóbbak csakis azok közül kerülhetnek ki, akiket legkevésbé lehet becsülni.

Müller részletesen beszámolt a püspöknek a Báthori-ügyről. Részleteket olvasott fel a kérvényből, elmondotta hivatali idő után folytatott beszélgetésüket. Kifejtette, hogy szerinte Báthori közönséges bűnöző, s a leghelyesebb lenne kérelmét azonnal és végleg elutasítani. De nem hallgatta el azokat a szempontokat sem, amelyeket a sok nyelvet tudó és sok mindenhez értő ember a maga használhatóságáról felsorolt.

Míg beszélt, figyelte az elnök arcát, az meg figyelte a tanácsosét. Kollonich a trónszerű székben ült, Müller a dolgozóasztal másik oldalán, egy kisebb zsöllyében. A lefüggönyözött terem nagy lángú gyertyáinak fénye sárgásvörösen világította meg mind a két arcot.

Kollonich mozdulatlan vonásokkal hallgatott. Müller nem tudta kiolvasni, vajon a püspök osztozik-e Báthori véleményében, s valóban felhasználhatónak tartja-e a bűnökkel terhelt embert. Kollonich – aki szintén figyelte a beszélő vonásait – az őszinte utálkozást olvasta le Müller arcáról.

Végre megszólalt:

– Abban önnek van igaza, tanácsos úr, hogy a kérelem indoka alapján nem adhatunk földbirtokot a kérelmezőnek. Abban azonban a kérelmezőnek lehet igaza, hogy felhasználhatjuk olyan szolgálatokra, amelyekért birtokadományokat kaphat.

Müller arcáról könnyedén le lehetett olvasni, hogy nem tetszik neki a dolog. Kollonich kérdően nézett rá:

– Ön talán elmenne leskelődni mások magánügyei után?

– Hogy érti ezt eminenciád? – hökkent meg Müller.

– Úgy értettem, tanácsos úr, hogy néha az államérdek megkíván nem egy olyan cselekedetet, amelyet tisztességes ember nem végezhet el. Bizalmas tájékoztatások nélkül éppen úgy nincs széles látókörű politika, mint ahogy hóhér nélkül nincs bíráskodás. De a tisztességes ember bírónak megy és nem hóhérnak, illetve közigazgatási tisztviselőnek és nem besúgónak. A rend megköveteli, hogy a gyanúsaknak folyvást a sarkukban legyünk. És erre a feladatra nem mindenki alkalmas, csak az olyanfajta emberek, mint az ön Báthori Mohamedje. Ez az ember különösképpen alkalmas személy, mert előkelő származású, tehát olyan feladatokkal is megbízhatom, amelyeket nem mindenki tudna elvégezni. Ráadásul magyar nemes is, és ilyenre éppen szükségünk van.

Müller sokáig hallgatott. Végre ezt mondta:

– Minden valószínűség szerint igaza van eminenciádnak. De vajon a mi feladatunk-e az ilyesmi? A közrend igazán nem hozzánk tartozik.

– Dehogyisnem – vágta rá oktató hangon a püspök. – Vagy azt hiszi, tanácsos úr, hogy a földbirtok-politikához nem kell legalább annyi tájékozottság, mint, mondjuk, a bíráskodáshoz? Azt hiszi, azok a legveszélyesebb emberek, akiket felségsértés címén kivégeznek? Nem, tanácsos úr, a legveszélyesebb az a sokaság, amelyik a földet kezében tartja, és ellenségesen áll velünk szemben, de sokkal óvatosabb, hogysem belekeveredjék valamilyen főbenjáró ügybe. Ha Magyarországon valahol fellángol valami kuruc felkelés, akkor minden attól függ, hogy kik támaszkodhatnak a föld uraira, mi vagy ők? Tehát minden földadományozás előtt pontosan kell tudnunk, kié lesz a föld. Azt is pontosan kell tudnunk, hogy kik az ellenfeleink, és hol vannak. Erre kellenek nekünk az olyanfajta emberek, mint Báthori Mohamed meg a többiek.

Müller szeretett volna kérdezni valamit, de nem merte. A kérdés ez lett volna: „Tehát a mi birodalmunk a Báthori Mohamed-féle emberekre épül fel?” – Keserűséget és csalódottságot érzett, pedig már sejtette mindezt, de magának sem merte bevallani, Kollonich azonban szinte megérezte, mit nyelt el az öreg hivatalnok, és kissé gúnyos hangon mondta:

– Bizony, tanácsos úr, szükség van tisztességtelen emberekre is, hogy a tisztességes, istenfélő emberek nyugodtan élhessenek. Azt a Báthorit pedig holnap küldesse ide hozzám. Megnézem, és ha megfelel, őt fogom felhasználni a magyaróváriak ügyében.

Müller kérdőn nézett a püspökre:

– Hát mit szándékozik tenni ebben a kínos ügyben, eminenciás uram?

– Nem is olyan kínos ügy. Az a város közel húsz éve a prímás zálogbirtoka. Eddig semmi baj nem volt vele. Azután odaköltözött az a Szirmay István, és azóta nem jó nekik az érseki zálogbirtokos, meg akarják váltani magukat, szabad várossá akarnak lenni. Kétségtelen, hogy a törvény erre módot ad, csakhogy eddig maguk sem ismerték ki magukat a törvényben. Ez a Szirmay pedig, úgy látszik, nagyon jó jogász. Minden tanács, amit adott, egy lépéssel közelebb vitte a várost ahhoz, hogy megszabaduljon Széchényi érsektől. Széchényi természetesen nem enged, mert az egyháznak érdeke, hogy hozzá folyjanak be a város adói. A politikai érdek is az, hogy a föld ura az egyház maradjon, hiszen az egyház az egyetlen igazán megbízható támasz minden rendetlenség ellen. Tehát ha a törvény betűje nem felel meg az állami érdeknek, akkor politikai úton kell megakadályozni a magyaróváriak törekvését. Mi tehát a teendő? Rá kell venni Szirmay Istvánt, hogy álljon el a város támogatásától, a derék polgárokkal azután majd megegyezünk. Itt, úgy érzem, a veszélyes elem Szirmay István. Meg kell tehát jól nézni, kicsoda-micsoda ez a Szirmay. Annyit már tudok róla, hogy vármegyei főjegyző volt Nógrádban, de önszántából lemondott és Magyaróvárra költözött, ahol valami házat és bizonyára birtokot is örökölt. Annyit látok, hogy rendkívüli jogászi képzettsége van. De ez nem elegendő. Ismerni kell a hibáit és az erényeit, hogy tudhassuk, miképpen lehet befolyást gyakorolni rá. Márpedig egy ilyen magyar nemeshez hiába küldök el egy osztrák tisztviselőt, aligha lesz őszinte hozzá. De ha Báthori László, a királyi rokon, a fejedelmek és nádorok unokatestvére elmegy valamiféle jogcímmel Magyaróvárra, hát egész természetesnek fogja tartani, hogy mindenekelőtt nem a derék városi polgárokkal, hanem vele, a magyar nemessel barátkozik. Azután borral és szép szóval sok mindent meg lehet tudni. Hát ezért van szükségem Báthori Mohamedre.

– Holnap jelentkezni fog eminenciádnál – mondotta színtelen hangon Müller, és felállt. Kollonich csókra nyújtotta ametiszt gyűrűs kezét.

Másnap reggel hivatalos személy kereste a Vollandt-házban Báthori László urat. Írást hozott, amelyben Müller tanácsos értesítette, hogy Kollonich püspök, a bizottság elnöke, délelőttre várja. Báthori mosolyogva tette el az iratot, arany borravalót adott a darabontnak, majd a ház egyik szolgájával magához hívatta Offenreiter Gotthold Alajost. A polgármester sietve jött.

– Most értesített a püspök úr őeminenciája, hogy délelőttre vár engemet. Legyen nyugodt, kieszközlöm a maga számára a kihallgatást. Remélem, már holnapra, vagy talán mára.

Offenreiter hálásan hajlongott, szorongatta Báthori kezét.

– Az óvári polgárok sohase fogják elfelejteni nagyuram kegyességét.

Báthori gondosan öltözködött, majd elment. A polgármester izgatottan várakozott. Telt az idő: egy óra, vagy talán kettő is. Ott ült Báthori előkelő szobájában; a nagyúri pártfogó azt mondta, hogy csak maradjon és várakozzék.

Végre délidő tájt, széles mosollyal arcán, visszatért Báthori. A polgármester izgatottan elébe szaladt.

– Csak semmi izgalom, kedves barátom – mondotta nyugodt hangos –, amit megígértem, megtettem. Megmondtam, hogy rám számíthat, őeminenciája kegyesen fogadja kihallgatásra ma délután. Én is magával megyek. Már ismeri az ügyüket. Csak semmi hálálkodás. Igazán nem volt nehéz, hiszen amúgy is sorra került volna, csak hát a Neoacquistica Commissio elnökének sok dolga van, nem ér rá mindenre azonnal. Most azonban a kedvemért megteszi, hogy soron kívül előveszi a maguk dolgát.

Offenreiter Gotthold Alajos rettentő izgalomba jött. Összeszedte minden gondolatát, hogy előre megszövegezze, mit is mond majd a püspöknek. Félt, hogy bele fog sülni a mondanivalójába, és nagyon örült, hogy a pártfogó nagyúr vele lesz a kihallgatáson.

A délután derekán együtt indultak el a sárga hivatali épület felé. A polgármester lábai remegtek, minden lépésnél attól félt, hogy elesik.

Végre megérkeztek. Mentek fel a lépcsőn. Báthori úgy kalauzolta az elnöki ajtó felé, mint aki jól kiismeri magát a hosszú folyosón.

Az előszobában már nem volt várakozó, délután csak külön meghívott felek szoktak jönni. A titkárok sem akadékoskodtak, az egyik azonnal bejelentette őket. Beléptek, és mindketten mélyen meghajoltak az elnöki dolgozóasztal felé. Ott ült a püspök.

Kollonich felállt, és intett, hogy jöjjenek közelebb. Gyűrűs kezét csókra nyújtotta. Előbb Báthori, azután Offenreiter csókolta meg a gyűrűt.

A polgármester nagyot sóhajtott, azt hitte, belekezdhet az előadásba, de Kollonich feléje fordult, és ezt mondta:

– Átnéztem Magyaróvár ügyének aktáit. Megállapítottam, hogy a kamara nem vizsgálta ki, vajon a zálogbirtokos, az esztergomi prímás úr őeminenciája valóban megkapta-e adóban azt az összeget, amely mint kamat járt volna neki, Visszaküldhetném Pozsonyba a kamarához, de ezzel újabb időt vesztenénk. Így inkább ebben a kérdésben saját hatáskörömben intézkedem. Megbízható hívünk, Báthori László úr, amúgy is érdeklődött városuk sorsa iránt, és mivel úgyis hazautazik Magyarországra, megbízom őt, hogy mint a Neoacquistica Commissio meghatalmazottja, menjen el Magyaróvárra, ahol joga lesz bárkit megidézni, kihallgatni és a városi iratokba betekinteni. Tapasztalatai alapján tegyen jelentést, hogy mennyit fizettek eddig a város lakói az érsek úr őeminenciájának, továbbá, hogy nem forog-e fenn egyéb akadálya a záloghelyzet megszüntetésének. A jelentés megtétele után fogunk határozni. Báthori László úr a meghatalmazását holnap írásban vegye át.

És mielőtt bármit is szólhattak volna, újra csókra nyújtotta ametiszt gyűrűs kezét, jelezve, hogy a kihallgatás véget ért.

Offenreiter Gotthold Alajos pedig nagyon örült, hogy nem kellett beszélnie, és boldogság költözött szívébe, mert azt hitte, hogy most már minden rendben van, hiszen a püspök úr éppen a város jóakaróját küldi el kivizsgálni ügyüket. Márpedig azt még a rosszindulatú ember is megállapíthatja, hogy ők mértéken felül fizettek, hát még a jóindulatú…

– Ön lesz a megmentőnk – hálálkodott a lépcsőn lefelé menet. – Magyaróvár polgárai ezt sohasem fogják elfelejteni.