Hegedüs Géza

A szépirodalom műfajai

(Részlet)

fapadoskonyv.hu

© Fapadoskonyv.hu Kft.

© Hegedüs Géza jogutódja

www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

A könyv az alábbi kiadás alapján készült:

Trezor Kiadó, 1993

Korrektor: Pálinkás Krisztina

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-746-9

Bevezetés

A szépirodalom fogalmairól

Ingoványos területre került, aki a szépirodalom fogalmai közé tévedt. Már azért is, mert a különböz ő m ű szavakat korokról korokra, ezeken belül kultúrkörökr ő l kultúrkörökre, ízlésvilágokról más ízlésvilágokra másként értik és értelmezik. Ráadásul, ahol egy-egy fogalom értékmér ő is lehet, ott egyénenként különböz ő lehet a m ű szavak tartalma is. Korok és körök ítélték pornográfiának Boccaccio, Diderot, Maupassant novelláit és regényeit – manapság az olvasók és az irodalom szakért ő i ugyanezeket a m ű veket az elbeszél ő irodalom klasszikusai közé sorolják. De hiszen Galsworthy Forsyte Sagá-ját a kényesked ő k egy jó része afféle „bestseller”-nek ítéli, míg az olvasók és kritikusok századunk nagy epikus remek m ű veként tartják nyilván. Nem is beszélve az esztétikai és etikai értékelésekr ő l. Van, aki a szépség gyönyörét éli át a nagy naturalisták – Zola vagy Hauptmann – olvasásakor és legalább annyian utálatosnak, egyértelm ű en csúnyának vallják ugyanezeket a m ű veket. Baudelaire költeményeit körülbelül ugyanannyian vélték vagy vélik erkölcsrontónak, károsnak, erkölcsileg tehát rossznak, mint ahányan erkölcsösségre nevel ő nek, tehát jónak. – De alig-alig van vita, hogyha formájuk vagy tartalmuk alapján csoportosítják és választják el egymástól a szépirodalmi m ű veket. Persze itt se minden szakkifejezés egyértelm ű , de általában egyetértenek az olyanfajta kérdésekben, hogy a Zalán futása elbeszél ő költemény és nem szerelmi vallomás, de még csak nem is társadalmi dráma. Vagyis, ha könnyebb áttekintés okából a szépirodalom egészét m ű fajokra osztjuk, többé-kevésbé egyértelm ű en tudunk csoportosítani.

De a csoportosítás kezdete máris vitákra adhat okot. Hiszen mindenekel ő tt azt a kérdést kell föltennünk, hogy mit jelent maga az irodalom és ezen a fogalmon belül mi a szépirodalom? Csak ezután kezdhetjük el a csoportosítást m ű fajokra, kijelölve egyben a m ű fajok egymást elválasztó határvonalait.

Az irodalom fogalmával kell kezdenünk.

Az irodalom szó vitathatatlanul az írás szóból és fogalomból következik. Latin alakja, a litteratura is a bet ű t jelent ő littera származéka. És a legtöbb európai nyelv ezt a litteraturát sajátította el. Amit leírtak és amit leírnak és valamelyest közérdek ű , az irodalom. A magánlevél, a kereskedelmi szövegek (könyvelés, raktárkönyv, adásvételi szerz ő dés) nem irodalom, de ha felhasználható akár m ű vészi célokra (például levélformában írt regény) vagy szakmai ismeretterjeszt ő (közgazdasági, m ű szaki) példázatnak – akkor már ez is irodalom, ha nem is nevezzük szépirodalomnak, hanem szakirodalomnak. De maga az írás, a legtágabb értelemben vett irodalom nem a szórakoztatás, az ember- és világábrázolás, a szépség gyönyör ű sége miatt alakult ki. A korai kultúrák jelírásai, a kés ő bbi ékírások és rovásírások, majd a föníciai nagy találmány, az egyes hangokat jelöl ő bet ű k nem azért keletkeztek, hogy imádságokat, szerelmi vallomásokat vagy h ő s el ő dök tetteit örökítsék meg, hanem keresked ő emberek raktár-nyilvántartására, szerz ő dések rögzítésére, hitelügyletek feljegyzésére.

De ha már volt bet ű , ha kialakították az írást, akkor lírai érzelmeket és példaadó tetteket is le lehetett írni. Ezek a szerelmes érzések és ezek az emlékezések hajdani tettekr ő l már akkor is léteztek, amikor még nem volt írás. De visszatekintve, a mi fogalmaink között már irodalom az írás el ő tti költészet, az írástudatlan nép körében keletkezett mese, mendemonda, közmondás is. És amikor az irodalminak tekinthet ő szövegeket fennhangon veszi tudomásul a hallgatva néz ő , a hanglemezr ő l vagy rádióból hallgató, a moziban, tévén, videón veszi át a m ű vek címzettje, a közönség – ezeket a már le nem írt szövegeket ugyanúgy irodalomnak tekintjük, mint a hajdani, még le nem írt népköltészetet. Fogalmilag tehát akár le sem írt vagy le sem írható szövegeket is irodalomnak mondjuk, ha mint leírhatókat vesszük ő ket tudomásul. De a szépirodalom ezeken belül olyan külön világot jelent, amely az emlékeztetésben, az ismeretterjesztésben, a jogi és közigazgatási értesítéseken, szabályokon és tudnivalókon kívül szórakoztatni, gyönyörködtetni, szépélményt adni kíván – beletartozik a m ű vészetek fogalomkörébe. Ez esetben, bármi a tartalma és bármi az oktató-ismeretterjeszt ő célzata a szövegnek, ugyanúgy szépélményt adó m ű vészet, mint a képz ő m ű vészet vagy a zene.

Ez a szépélmény-lehet ő ség különbözteti meg a szépirodalmat a szabályokat közl ő vagy rendszerez ő írott szövegekt ő l, a jogi, erkölcstani, illemtani rendszerezésekt ő l, a m ű szaki leírásoktól, az ismeretterjeszt ő leírásoktól, vagyis a „szakirodalmak”-tól. Az összeírások, jegyzékek, tájékoztató szemlék irodalomnak is mondhatók, de nem szépirodalomnak. A házszabályok jegyzéke akkor se szépirodalom, ha az Országgy ű lés törvénybe foglalt házszabályait tartalmazza, akkor se, ha lépcs ő házban kifüggesztett közlemény arról, hogy mi tilos a lakásokban és a folyosókon.

A szépirodalom sokféle módon sokfélét közöl, de közös tulajdonsága és jellemz ő je, hogy az olvasó (vagy néz ő vagy hallgató) a szépség élményvilágával fogadja magába. Ez nem azt jelenti, hogy amit olvas vagy lát, annak okvetlenül a szépségében gyönyörködik, meglehet, hogy éppen az bosszantja, mennyire csúnya. De a csúnyaság is a szépség fogalomkörébe tartozik, a csúnya a szép értékrendjének negatív sarka. A csúnya nem azért csúnya, mert nem igaz, nem jó, nem hasznos, hanem azért, mert nem szép. A csúnyaság negatív szépségélmény. Egy szakleírás lehet igaz, ellenkez ő esetben hazug vagy téves. Egy lakójegyzék a kapu alatt lehet pontos vagy pontatlan, zavaros, útbaigazító vagy megtéveszt ő , de nem a szép vagy csúnya fokozatban ítéljük meg. Egy jogszabály lehet igazságos vagy igazságtalan, nem csúnya és nem szép. A tudományok ténymegállapításait lehet értelmesen vagy megzavaróan közölni. De a kétszer kett ő az négy, vagy hogy mennyivel lesz könnyebb a szilárd test, ha vízbe mártják – ez igaz, de se nem szép, se nem csúnya.

Mégis megtörténhet, meg is történik, hogy a tudnivaló közlése, az ismeretterjesztés szövegezésének min ő sége folytán szépélményt is ébreszt. Nagyon régen, még a Kr. e. VIII. században a görög Hésziodosz „Munkák és napok” cím ű , azóta is fennmaradt m ű vével versben, hexameterben, az olvasóban szépélményt keltve foglalta össze a mez ő gazdaság fontos tudnivalóit. Sok száz évvel kés ő bb, a Kr. e. I. században egy római költ ő , Lucretius halhatatlan latin hexameterekben fejtette ki tudományos rendszerességgel összefoglalva a fizika és a csillagászat akkor ismert törvényszer ű ségeit. Nem tagadhatjuk, hogy ezek szépélményt is adva, egyben szépirodalmi, költ ő i m ű vek. De prózai m ű is, habár tudnivalókat közöl, lehet olyan prózában írva, hogy kifejezésmódja szépélményt ad. Az ókori görög filozófus prózai beszélgetésekkel (dialógusokkal) közölte a világ egészére vonatkozó megállapításait. Sokan esküsznek Platón megállapításaira, még többen tagadják Platón igazságait. De sem akkor, sem azóta senki se tagadja, hogy ez a tudós a legszebben fogalmazó görög prózaíró. Ha igazat mond, ezt nagyon szépen mondja, ha téved, akkor mindenki másnál szebben téved. Több mint kétezer évvel kés ő bb a német Schopenhauer ijeszt ő en rossznak tart mindent, ami van és ami egyáltalában lehet. Filozófiai tanaival vagy nem tudunk kiegyezni, vagy amit mégis elhiszünk, az elszomorít. Ámde a legkomorabb igéket is olyan szép stílusban írja, hogy a szépség gyönyörével olvassuk tanulmányait. Nos, ezek a gyönyörködtet ő m ű vek, akár versek, akár prózák, szépek is. Tehát ugyanúgy beletartoznak a szépirodalom fogalomkörébe, mint az izgalmasan érdekes kalandos regények vagy dalban kifejezett szerelmi vallomások. Amit hajdan tanítóköltészetnek, manapság prózai formákban írva esszének mondunk, ugyanúgy szépirodalom, mint az elbeszél ő költészethez tartozó h ő sköltemények, a lírához tartozó bordalok vagy az összeütköz ő ellentéteket ábrázoló drámák.

A szépirodalom végtelen terjedelm ű világát csakis úgy tekinthetjük át, ha megnyilvánulásait csoportosítani tudjuk, formai és tartalmi jellegüket el tudjuk választani egymástól. Ezért volt szükség nagyon régi id ő kt ő l fogva a m ű fajok megállapítható ismérveire. Persze a m ű fajok nem egyértelm ű ek, korokon és történelmi-társadalmi körökön belül különböz ő szempontok szerint választják el egymástól a m ű veket. Minden m ű faj tovább csoportosítható, szükséges is, hogy csoportosítsunk, mert csak így tudjuk ezt a nagyon is tágas világot áttekinteni. Vannak, akik a műfaj szó helyett műnemet mondanak. De világosabbá teszi az áttekintést, ha a legf ő bb különbségeket jelz ő m ű faj alcsoportjait nevezzük m ű nemeknek. A dráma például a legáltalánosabb közös sajátosságokat hordozó csoport. Ezen belül különböztetjük meg a tragédia és a komédia, az egész estét betölt ő és az egyfelvonásos, a versben és a prózában írt m ű nemeket. A lírai költészeten belül jól elkülöníthet ő a formájában, hangütésében könnyed dal, az emelkedett hangvétel ű , szenvedélyes óda, meg a szomorú érzelmeket megfogalmazó elégia. És így tovább. Ez az elkülönítés sohasem értékítélet, hanem jelleg meghatározás. Egy érzelmet, indulatot kifejez ő lírai vers önmagában nem jobb vagy rosszabb, szebb vagy csúnyább, igazabb vagy hazugabb, mint egy haragot megjelenít ő tragédia vagy egy emberi gyöngeséget gúnyoló komédia és egyik se mérhet ő össze érték szempontjából egy régi h ő söket felidéz ő h ő skölteménnyel, vagy egy házasságtörésr ő l szóló regénnyel. S ő t, az epikán – az elbeszél ő m ű fajon – belül sem lehet érték megkülönböztetést tenni a különböz ő m ű nem ű darabok között.

A szépirodalmon belül a más-más szempontok szerinti különböz ő értékrend igen eltér ő értékítéletet hozhat létre. Más-más stíliránynak felettébb eltér ő értékrendje van. Aki ízlése szerint a klasszikus formafegyelemhez vagy a szenvedélyeket és széls ő ségeket ábrázolni igyekv ő romantikához vonzódik, az esetleg idegenkedik a realizmustól és egyértelm ű en csúnyának tartja a naturalista irodalmi ábrázolást. A stílusokat lehet értékelni a szép-csúnya, a jó-rossz, az igaz és hazug mércéjével. A m ű fajokat nem. Az egyes m ű vek értékeit össze lehet hasonlítani, a m ű fajokat nem. Ha egyszer megállapodtunk a m ű fajok egymástól különböz ő ismérveiben, akkor ezek azonosak minden korban és minden kultúrkörben. Azt persze tudomásul kell vennünk, hogy mi hagyományaink és esetleg újabb szempontjaink szerint hogyan különítjük el egymástól a fogalomköröket. Mi például a görög-római ókor óta a dráma m ű faján belül megkülönböztetjük a tragédiákat, a komédiákat, majd ez a m ű nem jelosztás id ő vel kiegészült a színm ű (vagy középfajú dráma) csoportjával. Ez az elkülönítés ismeretlen volt az ő si kínai dramaturgiában. Ott élesen megkülönböztettek „szerelmi” és „katonai” tárgyú drámákat, az el ő bbi családi, az utóbbi közéleti-háborús témavilágú volt, tekintet nélkül arra, hogy komor vagy vidám hangütés ű volt-e. Az ő si hindu színjátszásban a tragédia lehet ő sége is ki volt zárva, mert a drámáknak az élet boldogságlehet ő ségeit kellett bemutatniuk. Amit mostanában „happy end”-nek neveznek, az kötelez ő volt a mindig családi-szerelmi tárgyú drámákban. Ezek a különbségek szintén nem értékítéletek. Ahogy a természettudományokban nem érték-ítéletek a matematikai, fizikai, kémiai vagy biológiai fogalmak. A műfajok 5 ezeken belül a műnemek csoportosítási szempontok, hogy könnyebben áttekinthessük a szépirodalom egész világát.

Az egész szépirodalomra közösen jellemz ő , hogy szövegük van. Hogy ki és mikor fogalmazta meg el ő ször az ő sökr ő l maradt emlékeket, a dicséreteket és rágalmakat, a szeretetteljes és a haragos érzéseket – ezt persze soha senki se tudta. Vagyis nincsenek dátumaink, hogy mikor és hol kezd ő dik a mese, a mendemonda, a h ő sköltemény, a szerelmi vallomás, az imádság, a munkadal. Hogy hol válik el a példaadó vagy botrányos élet ű el ő dökr ő l és szomszédokról szóló mendemonda és az istenekr ő l meg a velük kapcsolatot tartó ő sökr ő l szóló monda – ezt se jegyezte fel soha senki. Népköltészetnek szoktuk mondani azokat a közismert szövegeket, amelyekr ő l senki se tudja, ki mondta el ő ször, de a szélesebb népcsoportok átvették, hagyományozták, számos pletykálkodó vagy énekmondó száján alakult. Ilyen népköltészet minden irodalom kezdete. Ezek az ő si és örökl ő d ő szövegek már a kezdetekt ő l fogva kétféle szövegformálással fejezhet ő k ki. Ha szótagjaik törvényszer ű rendszerével, a hangsúly és a szótaghosszúság szabályos váltakozásával fogalmazódnak meg, akkor verses szövegnek nevezzük. Ha nem ilyen szótagok szerinti rendezettséggel, akkor prózának. Ebb ő l a népköltészetben verses vagy prózai szövegmegoldásból alakult, bontakozott ki a már egyes dalnokok nevéhez f ű z ő d ő , id ő vel ismert költ ő k alkotta m ű irodalom. Szinte valamennyi m ű nem lehet verses vagy prózai és mindegyik népköltészeti el ő zményb ő l fejl ő dött a civilizált társadalmak irodalmi m ű vévé. A m ű fajok – minden témavilágban – ezt az utat járták meg. És nincs az a m ű faj – legyen bár a tartalom és a hangütés magasztos vagy alpári, legyen filozófia, kaland vagy pornográfia –, amely szöveghullámzása szerint nem vers vagy próza. Írtak már verses m ű vet a mi hazai irodalmi régmúltunkban „A fenyőfa hasznos voltárul és a zsindelykészítésről” és gyakorta írtak és írnak epeked ő szerelmi vallomást prózában. A m ű fajhoz tartozás tehát nem jelent értéket sem a szép-csúnya, sem az igaz és hamis skáláján. Az id ő múlása évezredek alatt se módosítja a m ű faji hovatartozást. Ami a népajkon kibontakozott, elsuttogott vagy kórusban elénekelt babonás történet, az ugyanúgy epika (vagyis elbeszél ő m ű ) marad, ha témáját évezredek múltán egy lélektani szempontok szerint ábrázoló, nyomasztó ballada vagy izgalmas b ű nügyi novella dolgozza fel (tekintet nélkül arra, hogy szerz ő je lángesz ű és nagyhír ű költ ő , vagy olcsó hatásokra töreked ő , hamar múló emlék ű ponyvaíró).

De az értékrendek függvényei a történelemnek és a földrajznak. Ami erkölcsi emelkedettségével valamikor valahol lelkesít (vagy másokat elriaszt), az ezer évvel utóbb vagy ezer kilométerrel arrébb esetleg közömbös vagy éppen ellenkez ő érték ű , mint el ő bb vagy másutt. Ha egy m ű r ő l az a közvélemény vagy a szakmai értékelés, hogy klasszikus – ez magasra értékelés. Ha azt állítjuk, hogy pornográfia – megvet ő értékelés. Nézzünk csak egy igen rövid id ő alatt és országonként bekövetkezett értékváltozást. A középkor vége felé élt olasz Boccaccio és a polgári fénykorban, a múlt század második felében élt francia Maupassant a prózai novellairodalom múlhatatlan emlék ű mesterei voltak, de ezeket a szerz ő ket, illetve m ű veiket még a mi évszázadunk elején is a hivatalos erkölcstan és az olvasói közízlés egyértelm ű en pornográfiának (vagyis alantas disznólkodásnak) nevezte, és nagyanyáink korában az iskolából kicsapták azt a leányt, akir ő l kiderült, hogy akárcsak egyetlen m ű vüket is elolvasta, vagy éppen el is suttogta, hogy mit olvasott. Ugyanezek a szerz ő k hivatalosan is, iskolai gyakorlatban is klasszikus m ű vek, s ő t kötelez ő olvasmányok lettek. De emlékezzünk csak, hogy nagyapáink, s ő t talán olykor még apáink is milyen riasztó hangzavarnak hallottak egy-egy Bartók szerezte zenem ű vet, amely a mi fülünknek gyönyörködtet ő dallamvilág. De ízlést ő l, értékrendt ő l és bármit ő l függetlenül minden hallgatónak egyet kell érteni, hogy a legmagasztosabb Beethoven-szimfónia és egy léha operett-nyitány egyaránt zenekari m ű , egy Rajfaello-madonna és a leggyengébb vásári fest ő botránykelt ő szándékkal készített aktképe egyaránt n ő t ábrázoló festmény. Egy himnusz (vagyis versben írt imádság) és egy politikai agitációnak készült csasztuska egyaránt valamiféle érzelemre hatni akaró lírai vers. A m ű faj tehát önmagában soha és sehol se jelent értéket, de mint osztályozási szempont nélkülözhetetlen, mert id ő t ő l és kortól függetlenül olyan csoportosítást, lehet ő séget nyújt, amely áttekinthet ő vé teszi a végtelen irodalom egészét.

***

Tudomásul vehettük, hogy nincs olyan naptári dátum, amelyr ő l elmondhatnák, hogy az események elmondása, vagyis az epika, vagy az érzelmek, indulatok kifejezése, a líra akkor kezd ő dött. Az irodalomnak ezek a m ű fajai a történelem el ő tti korokban különböz ő tájakon népköltészetként kialakultak, fejl ő dtek, formálódtak. Mire az ember a civilizált korszakokba lépett, más területen, más- más korban, egymástól függetlenül volt már epikus és lírai költészet. A civilizációk kezdetén már közismert eposzoknak nagy múltjuk volt: a nemzedékr ő l nemzedékre örökített regékr ő l, id ő járást és sorsokat formáló istenekr ő l, emberi tettekr ő l, f ő leg háborúzásokról, ő söknek tudott h ő sök sorsáról, istenek és emberek szerelmeir ő l tudósítottak. Ez a gyakran ,,naiv”-nak mondott epika lett mindmáig tartó érvénnyel indulása és alapja az epikus irodalmaknak. És az ugyancsak az ő skorokból örökölt, istenekt ő l retteg ő , szerelmes vágyakat kifejez ő , munkát könnyít ő népdalokkal kezd ő dik mindaz a líra, amely már a civilizáció fejlettebb körülményei között létre kelt lírai költészet kezdeteit jelentették, hogy id ő vel az emlékezés már azt is tudta vagy tudni vélte, hogy melyik m ű nek személy szerint ki volt az alkotója. Ezek mind id ő tlen kezdetek után és alapján torkolltak a már szervezett osztálytársadalmakba.

Nem így az epikától is, lírától is formájában, módszereiben különböz ő színjáték, és az ebben szerepl ő színészek egymásnak felelget ő szövegei: a dráma. Érdekes, sajátos véletlen folytán ennek kezdete naptári dátum szerint pontosan tudható: Krisztus el ő tt 534 ő szén (szeptemberben vagy októberben) egy Athén városába látogató társaság, a közeli Eleuszisz nev ű falu Dionüszosz istennek templomában szolgáló papok különös álruhákba öltözve és furcsa maszkokkal álcázva eljátszottak egy addig ismeretlen játékot a görög földre – pontosabban Théba városába – érkez ő Dionüszosz isten kalandjairól. Ez a játék hamarosan Athén kedvelt szórakozása lett, s a dráma, mint új m ű faj harmadiknak sorakozott az epika és a líra mellé. Ahogy akkorra már többféle epika és többféle líra is volt, néhány évtizeden belül a dráma szétvált különböz ő m ű nemekre: komoly tragédiákra, vidám komédiákra, az emberi gyöngeségeket gúnyoló szatír-játékokra. Mire tehát az ókori – el ő bb görög, majd latin – tudomány az irodalmat is rendszerezte, a csoportosítás megkülönböztette egymástól az epikát, a lírát és a drámát. Ez a csoportosítás nagyban-egészben mindmáig érvényes. Ámde akik tüzetesebben választották el egymástól a témaviláguk szerint más természet ű m ű fajokat, bizonytalanok maradtak abban a kérdésben, hová tartozik az olyan irodalmi m ű – akár versben, akár prózában –, amely nem emberi szándékokat, cselekedeteket, folyamatokat, összeütközéseket ábrázol, mint az epika és a dráma, és nem is érzelmeket-indulatokat fejez ki, mint a líra. Ha a vers vagy akár a próza felismert tényeket, gyakorlati tanácsokat közöl, filozófiai gondolatokat foglal költeménybe, észrevételeket fogalmaz meg, a világ eseményeir ő l vagy egyes emberek jellemér ő i-egyéniségér ő l (például síremlékeken jellemzi az elhunytat) – akkor itt nem volt fellelhet ő se cselekmény, se az érzelemvilág egyedi, személyes (szubjektív) bemutatása. Ez gondolati, illetve tényközl ő tárgyilagos (objektív) költészet volt. Az irodalomtudomány gyakran és sokáig „gondolati költészet”-nek nevezte ezeket a m ű veket, amelyek igen lazán csatlakoznak az érzelmi lírához. De a valójában teend ő ket tanácsoló, módszereket ismertet ő , gondolatmeneteket népszer ű sít ő szövegek se nem epikaiak, se nem líraiak. A filozófiai gondolatokat és gondolatmeneteket összefoglaló filozófiai szövegeket kezdetben általában versekben fogalmazták, de Platón a Kr. e. IV. században már rendkívül költ ő i prózában alkotta dialógusait, amelyeknek igazságait vagy hisszük vagy nem hisszük, de stílusát – mint már említettük – mindmáig a legszebb görög prózaként élvezzük. Voltak filozófusok és természettudósok, akik kit ű n ő költ ő knek bizonyultak. A kés ő bbi évezredekben is nem egy filozófus és szaktudós olyan szépprózában írt, hogy azok is élvezettel olvassák, akiket nem az ismertetett tudomány, hanem a gyönyörködtet ő stílus köt le.

A hagyományos m ű faji csoportosítás kezdett ő l fogva nem határolta el azokat a verses és prózában fogalmazott, kétségtelenül szépirodalmi m ű veket, amelyeknek oktató, ismeretterjeszt ő célja volt, GONDOLATOKAT KÖZÖLTEK. Az ókor óta gyakori tanító költemények, az egy-egy gondolatot tömören kifejez ő apró m ű vek (versben epigramma, prózában aforizma), az a nemcsak olvasmányként ismereteket terjeszt ő , de egyben szépélménnyel gyönyörködtet ő próza, amelyet a XVI. század óta esszének neveznek, sehogyan se sorolható be a cselekményes epikába és drámába, de nem is szubjektív érzelmeket, lelkiállapotokat közl ő líra. A legrégebbi tankölteményr ő l is elmondhatjuk, hogy versben írt esszé, és az esszékr ő l, hogy prózai tanköltészet. Fogalomzavar, amikor ezeket együtt „gondolati lírának” mondjuk, mint gyakran tankönyveink teszik. Ha át akarjuk tekinteni és rendszerezni az irodalmi m ű fajok világát, helyesnek látszik, ha a megszokott három, külön-külön nagy köröket magába foglaló m ű fajcsoport – epika, líra, dráma – mellé negyediknek odasoroljuk az oktatva gyönyörködtet ő (vagy gyönyörködtetve oktató), talán „didaktikusnak” nevezhet ő külön m ű fajcsoportot. (Minthogy ez epika is, a líra is, a dráma is görög szó, indokolt, hogy ezt a negyedik csoportot is görög szóval nevezzük.) Mi tehát ebben a négy m ű fajcsoportban fogjuk egymástól elkülöníteni a szépirodalmi m ű fajokat.

Voltak és vannak rendszerez ő kísérletek, amelyek egy-egy m ű vet több m ű fajba sorolnak. Úgy hisszük, ez eleve tévedés. A lírai regény lehet igen költ ő i hangú, de mégis elbeszél valamit, tehát epika. Az epikus dráma lehet túl cselekményes, de ellentéteket szembesít, s az összeütközéseket beszélgetésekben (dialógusokban) ábrázolja – tehát dráma. És bár igen szellemes régi meghatározás, hogy a ballada „tragédia dalban elbeszélve” – valójában röviden elmond egy eseményt vagy eseménysort, tehát epika. Nem is beszélve arról, hogy ez a szellemesség jellemezheti Arany János legtöbb balladáját, Goethe Erlkönigjét vagy Heine Lorelejét, de már Schiller novellisztikus kis elbeszél ő költeményeire, Victor Hugó kisebb terjedelm ű romantikus történeteire sehogyan sem alkalmazhatóak. A legdrámaibb vagy leglíraibb balladák is – bármilyen rejtelmesek is legyenek – elmondanak egy történést, tehát epikus m ű vek. – Más kérdés, hogy olykor egy-egy m ű vön belül olyan mozzanatokat olvashatunk, amelyek önmagukban más m ű fajcsoporthoz tartoznak. Goethe Faustjában a „Rokkadal”, Schiller Wallenstein táborának befejez ő kórusa, a „Lovasnóta”, Madáchnál Az ember tragédiájához? Hippia és Cluvia dala önálló lírai költemény. Corneille leghíresebb drámájában Rodrigo elbeszélése a mórokkal vívott csatáról, mint a francia költészet egyik legérdekesebb epikus m ű ve önállóan is megállja a helyét. De ezek mind betétek a drámákban, és még csak nem is módosítják a mű drámai jellegét.

Áttekintésünkben tehát m ű fajcsoportból m ű fajcsoportba lépve igyekezünk a formai sajátosságok különböz ő sége folytán egyértelm ű en elkülönül ő csoportok jellemzésével felsorolni a szépirodalom id ő ben és térben elterül ő és húzódó óriási világát.

***

Az ókor óta szokványos és általában elfogadott megkülönböztetés, hogy minden szépirodalmi szöveg vagy vers vagy próza. Ez nem m ű faji, hanem prozódiai megkülönböztetés. Ahol a szótagok hangsúlybeli vagy hosszúság szerinti különbsége olyan akusztikus egységeket alkot, amelyek füllel kivárható id ő n belül visszatérnek, vagy azonos szótagcsoportok azonossága vagy hasonlósága egymásra csendül (rímeknél, asszonánszoknál), ott versr ő l beszélünk. A vers lényege és ismérve az akusztikus visszatérés. Versben lehet fogalmazni egyáltalán nem irodalmi szövegeket is, pl. reklámokat, politikai eszméket népszer ű sít ő biztatásokat (csasztuskák), gúnyolódó vagy bosszantó apró szövegeket. Tehát nem minden vers költemény (vagyis irodalmi m ű ), de a költemények általában versben fogalmazódnak meg. Ahol pedig ilyen akusztikus törvényszer ű ségek nincsenek, az próza. Nem minden próza szépirodalom. Egy törvény, egy szakleírás, egy haragos felszólító levél próza, de nem szépirodalom, de az irodalmi m ű , ha nem verses, akkor próza. Ez a megkülönböztetés nem műfaji, minden m ű fajbeli m ű lehet ez is, az is. Az eposzok versesek, a regények prózák, de mindkett ő epika. A legtöbb lírai költemény verses, de Baudelaire és Turgenyev egyként Költemények prózában cím ű kötetének apró darabjai vagy Andersen Képeskönyv képek nélkül ciklusának kis írásai kétségtelenül ugyanúgy lírai m ű vek, mint a legcseng ő bb-bongóbb érzelmes versek. A görög tragédiák, Shakespeare, Racine drámái, minálunk a Bánk bán és Az ember tragédiája mind verses m ű vek, dialógusaik jambusokon gördülnek. Strindberg és Bemard Shaw drámai remekm ű veinek dialógusai prózában hangzanak. Schiller nagy hatású drámáinak egy része (Haramiák, Fiesco, Ármány és szerelem) prózában írt alkotás, de a Don Carlos, Stuart Mária, Teli Vilmos és még jó néhány a német verselés remeke. Goethe Faustja verses, Clavigója próza, Ibsen Peer Gyntje verses, legtöbb drámája azonban próza. Ez a prozódiai különbség nem rejt semmiféle értékrendet. – Meg is szoktuk az irodalmi szövegek alapfelosztását versre és prózára. Valójában azonban próza és vers között nem egyértelm ű a válaszvonal. Vannak prózaszövegek, amelyekben versekre jellemz ő hangzásalakok találhatók. F ő leg mohamedán vallású népek körében gyakori az arab eredet ű makáma. A perzsa és a török költészetben is gyakori. Ezt nálunk „rímes próza”-nak is nevezik, bár a mi európai köreinkben igen ritka, inkább furcsaság kedvéért kísérleteztek vele. Ez olyan prózában írt szöveg, amelyben egymásra következ ő szócsoportokat rímek kötnek össze. Például Arany János makáma-kísérletében, némiképp a forma paródiájában: „Makámát írni – mint Mohamed ibn Hariri – nem tréfadolog. – Annyi, mint repülni gyalog.” – Ez minálunk persze tréfa, de nem egy keleti irodalomban hosszú szövegeket, olykor regényterjedelm ű eket is építenek így. Például az Ezeregyéjszaka meséi közé illesztett hajóskalandregény, a Szinbád utazásai (a cím, szó szerinti fordítása „A tengerjáró Szindbád”) is rímes próza, vagyis makáma. Ez azonban a nyugati irodalmakban vagy különcködés vagy paródia, esetleg kísérlet. – Nem nevezhet ő vers és próza közti átmenetnek a már említett Költemények prózában sem. Ezek egyértelm ű en prózai szövegek, csak témaviláguk vagy hangulatuk olyan, amilyennel lírai versekben szoktunk találkozni.

Az igazi átmenet a két prozódia közt a szabad vers. A klasszikus poétikák szerint ez a kifejezés önellentmondás, hiszen az irodalmi szöveg vagy vers vagy próza. A vers visszatér ő akusztikus elemeivel a választott formarendhez kötött, tehát nem szabad. A prózában pedig nincsenek olyan kötöttségek, mint a versekben. De már a múlt század dereka óta él a felismerés, hogy vers és próza közt van egy harmadik szövegmin ő ség is: kötetlen, mint a próza, de akusztikus hullámzása vagy a prózától eltér ő , költ ő i kifejezésmódja, hangulati töltése mégis versszer ű vé teszi. A múlt században élt nagy amerikai költ ő Walt Whitman világhatása óta nem csak általánossá vált költ ő i szokvány, hanem jó néhány modern stílusirány ezt tartja a lírai mondanivaló legf ő bb, legközvetlenebbül ható, s ő t legtermészetesebb formarendjének. Err ő l lehet, s ő t kell is vitatkozni. De afel ő l már nem lehet kétség, hogy a gyakorlatban manapság mindenütt elfogadott szövegmin ő ség vers és próza közt a szabad vers. Valójában az sem igaz, hogy Walt Whitman költeményeivel kezd ő dik gyakorlata. Már a XVIII. században Goethe, és az ö nyomán nálunk Kazinczy is próbálkozott vele. Schiller lendületes Csata (Schlacht) cím ű költeménye, vagy Pet ő fi Az őrült cím ű , szavalásra nagyon is alkalmas szövege ugyanúgy szabad vers, mint a mi századunk lírájának talán már túlnyomónak is mondható tömege. A mi magyar költészetünkben a szabad vers két legnagyobb és legnagyobb hatású alkotója Kassák Lajos és Füst Milán. Legismertebb költeményeiket az irodalomhoz szokott fül már-már kötött verseknek hallja.

De ahogy a téma, úgy a szöveg prozódiai megoldása sem határozza meg a m ű fajt. Politikáról, tudományos problémáról, epeked ő szerelemr ő l lehet prózában is, versben is írni. Valami történést elbeszélni, szeretetet vagy haragot közölni, színpadon egymással beszélgetni, akár veszekedni, akár szerelmet vallani lehet versben is, prózában is. Ami elbeszél, az epika, ami tudnivalókat közöl, az didaktika, ami érzelmeket, indulatokat ad át, az líra, ami egymással szemben állók szóváltásáról értesít, az dráma. – A következ ő kben ezen az úton igyekszünk közel jutni az irodalom egészéhez.