Moly Tamás

Kalandok és kalandorok

Huszonhat novella

(Részlet)

fapadoskonyv.hu

www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

A könyv az alábbi kiadás alapján készült:

Franklin-Társilat Budapest, 1910

Korrektor: Hoppe Adrienn

Borító: Kovács G. Tamás

ISBN 978-963-299-943-2

Velencei kaland

I.

Forró sugaraival a május végi nap ostromolta a főváros háztömbjeit. Aki tehette, már most menekült a tikkasztó meleg elől. A pályaudvar peronján, mosolygó rokonok kíséretében, jókedvű utasok nyüzsögnek, poggyászt cipelő hordárok rohannak, újságárusfiú egyre lapot kínál; beszélgetés, kacagás, kiabálás, kézszorítások, ölelés, csók, a mozdony hangos, nyugtalan lihegése…

Egy első osztályú fülkében az ablak mellett fiatal, sápadt hölgy ül magában, kísérő nélkül; egykedvűen, örömtelenül nézi a peronon hemzsegőket. Nem érdekli semmi – talán nem is látja a körülötte kacagó életet.

A fülke ablaka alatt, lenn a peronon, elegáns úr megy el már másodszor; észrevétlenül jól szemügyre veszi a fiatal hölgyet.

A kalauzok rákezdik : „Tessék beszállani!” A búcsúzók kiabálnak, a kocsik ajtóit már csapkodják. A gyorsvonat a következő pillanatban elindul.

A kocsi folyosóján most megjelenik az elegáns úr. Egy másodpercre megáll a fülke ajtajában, udvariasan köszön, és bejön. A hölgy nem fordul feléje, kinéz az ablakon mozdulatlanul, nem érdekli, ki jött a fülkébe. Az úr int a hordárnak, aki utánahozta finom kézitáskáját, s az ablak mellett a másik helyre mutat, szemben a hölggyel. A hordár fölteszi a kézitáskát a hálóba, alázatosan köszöni meg a borravalót, és rohan kifelé.

Az úr leül. Künn most legnagyobb a lárma. Mindenki beszél, ordít, kiabál. Sorra becsapják a kocsiajtókat. Parancsoló hangok harsogják: „Tessék beszállani!” – „Tessék a lépcsőről lemenni!” A kalauz trombitál, a vonat elindul.

Elmarad a pályaudvar, elmaradnak az egymást keresztező mindenféle sínpárok. Elmaradnak a város végén igénytelenül, fakón meg piszkosan álldogáló, emeletes meg földszintes házak. Elmaradnak a fürge, sárga villamoskocsik, melyek külső területekre iparkodnak. A vonat kiért a szabadba, és nekivág hosszú útjának. Az útját szegélyező rétek, mezők, szántóföldek, erdők, távírópóznák, őrházikók, apró állomások mintha az ellenkező irányba rohannának. Riadtan szökik a táj – a vonat száguld.

Az úr élvezte a vonat lendületes kirohanását a városból; fekete, fölfelé fésült sűrű bajusza alatt elégedetten mosolygott. A kerekek egyenletesen kattogtak, a kocsi lágyan ringott. Künn a táj nem nyújtott már új képet. Az úr elfordult az ablaktól, és futó pillantást vetett átellenesére. A hölgy még mindig mereven, közönyösen nézte a tovasuhanó tájat.

Az úr felállt; elegáns, karcsú termete jól érvényesült a kitűnően szabott, finom szürke öltözetben. Nagyszerű raglánja zsebeiből újságokat vett elő, egy narancssárga fedelű könyvet meg egy szürke utazósapkát. Aztán elhelyezkedett kényelmesen, mint aki órákig sem fog helyéről elmozdulni. Pillantása mérlegelőn siklott végig a fiatal hölgyön, majd az ülése fölött a hálón lévő holmiját vette szemügyre. De máris maga elé nézett és elgondolkozott. Mint aki elszánta magát valamire, most erélyes mozdulattal fejére húzta utazósapkáját; azután nekitámaszkodott az ülésnek és hozzáfogott az újságolvasáshoz.

A fiatal hölgy egykedvűen nézte, mint marad el a város, mint suhan a táj. Szemében nem volt az öröm, a jókedv egy szikrája sem; ajkait összeszorította, szája szomorú keskeny sáv volt. Orcái haloványak, hervadtak. Ki tudja, mikor mosolygott utoljára.

Elfordul az ablaktól, fárasztották a rohanó távíróoszlopok. Nem találja mindjárt a helyét, az ülés így kényelmetlen, kissé fészkelődik. Az úr, aki eddig mintha a legnagyobb figyelemmel olvasta volna újságját, máris leteszi a lapot. Köszönésképpen bólint a fejével.

– Megengedi – mondja, de nem kérdezi. Feláll, és határozott mozdulattal, mintha a saját holmijával tenné, leveszi a hálóról a hölgy plédjét, és kicsatolja a szíjakat. – Tessék csak fölállani egy percre – mondja nyugodt jóakarattal; hangjának kellemes, mély csengése van, a fölfelé fésült, marcona bajusz nem is illik e simogató hanghoz.

A hölgy kissé meg van lepve, kissé csodálkozik, talán azon, hogy akad valaki, aki foglalkozik vele, és nem áll fel mindjárt. Az úr ránéz, mint ahogyan a jóakaró idős bácsi ránéz a gondjaira bízott, még idegenkedő kisgyermekre, de nem ismétli meg fölszólítását szóval, csak kezének egy kis mozdulatával. És a hölgy feláll, félreáll. Az úr a kendőbe csomagolt kis vánkost az ülés felső sarkába teszi, a plédet kiteríti, az ülés most kényelmesebbnek látszik.

– Így ni! – mondja az úr, amikor megvan a rendezkedéssel. Ránéz a hölgyre: – Ha az útja hosszú, jobb, ha leteszi a kalapját. Így kényelmesebb.

A hölgy halkan mondja: – Köszönöm ! – és leül. Az úr kétszer biccent a fejével, ami azt is jelentheti: Szívesen tettem. Visszaül a helyére, és megint kezébe veszi az újságot. De még nem olvas, hanem fogja a másik, még föl nem bontott lapot, és a hölgynek nyújtja. Mosolyog hozzá, de ez csak udvarias mosoly, ahogyan az ember bárkire mosolyog.

A hölgy elfogadta az újságot, és megint mondja halkan: – Köszönöm! – Nem is mondhat mást. De a szeme már élénkebb lett, orcáit haloványpirosra színezte a vére, s ajkai körül már nincsen az a keserű vonás. Felbontja az újságlapot, nézi a sorokat, a szavakat, de nem olvas… meghökkenve kérdi magában: Mi ez? mit akar tőlem ez az idegen? úgy tesz, mintha érdeklődnék – de miért?… Ez megint csak az ő gyanakodása, ráismer: ez a korán árván maradt, dúsgazdag leány soha nem pihenő gyanúja, mely minden vonzódó pillantás, minden apró előzékenység mögött is csak hitvány érdeket lát, mely nem neki, hanem a vagyonának, pénzének szól.

Múltak a percek, az úr nagy figyelemmel olvasta az újságot, föl se pillantott, és a hölgy megnyugodott: ez tehát mégsem volt egyéb, mint a jól nevelt, tapasztalt ember előzékenysége. Hiszen nem is ösmeri, sohasem látta, nem tudja, hogy gazdag… azért, mert első osztályon utazik?… És mert most egy pillanatig mintha bosszankodott volna azon, hogy az útitársa már szinte el is felejtette, elmosolyodott ezen az indulatán. Az újságot az arca elé tartotta, nehogy az úr, ha véletlenül fölpillant, észrevegye a mosolyát: még félremagyarázná… Olvasni kezdett.

Arcáról a mosoly hamar lefakult. Különös teremtés lehetek, gondolta magában: csak az törődik velem, aki tudja, hogy gazdag vagyok, hogy pénzem van.

Bosszantotta, hogy ez a gondolat kezdi megint bántani. Hiszen azért utazott el, szinte ötletszerűen, azért hagyta ott ismerőseit, érdekből udvarló unalmas lovagjait, mert menekül, maga sem tudja, hová, hogy végre nyugodtan tölthessen néhány hetet, amíg rá nem akadnak azok, akik tudják, hogy ő egy vagyont jelent. Lám, ha nem tudják, hogy ő ki, akkor az előzékeny figyelmesség hamar véget ér. Az utcán se fordul utána senki, őérte magáért bizonyosan nem közelednék hozzá senki… Pedig nem vagyok rút! – jelentette ki önmagának – Az arcom kellemes, oh, én ezt nagyon jól meg tudom ítélni, és a termetem igazán szép.

Bántotta, hogy nem tud ura lenni a gondolatainak, és megmozdult a helyén, ültében fölegyenesedett, és szinte harciasan nézett – véletlenül a szemben ülő úrra, aki nyugodtan olvasta az újságját.

Mozdulatára az úr felpillantott:

– Figyelmeztettem, nemde, jobb, ha leteszi a kalapját – mondotta csöndesen, kedvesen. – Higgye el, kényelmesebb. Kösse be a fejét fátyollal.

A hölgy, még mindig gyanakvón, ránézett egy pillanatig az úrra, azután föltekintett a hálóra, ahol a kézitáskája volt. Az úr ezt a pillantást bizonyosan észrevette, mert levette a táskát, az ülésre tette a hölgy mellé. Megint jóakarón biccentett a fejével, majd kiment a folyosóra, de megállt, háttal, a fülke ajtaja előtt. Cigarettára gyújtott.

A hölgy most levette a kalapját, kinyitotta a táskáját, kivett egy fátyolt, és bekötötte vele a fejét. Tükre nem volt, nem szerette az arcát nézni. Egy pillanatra meghökkent: milyen ő most ezzel a fátyollal? Azt sem látta, hogyan kötötte a fejére. Vállat vont: mindegy, akármilyen, úgysem akar tetszeni ennek az úrnak. Erélyesen becsukta a kézitáskáját, melynek zára nagyot csattant.

Az úr odakint – nem tudni, meghallhatta-e a zár kattogását – most eldobta a cigarettáját, és visszajött a fülkébe. Megint bólogatott jóakarón.

– A kézitáskára már nincsen szüksége – nem is kérdezte, hanem egyszerűen kijelentette. – Visszateszem a helyére. – És a helyére tette. – A kalapját is fölteszem a hálóra, ott nem lesz semmi baja.

Aztán levette az ő táskáját, és kivett belőle egy kézitükröt: – Tessék – odatartotta –; igazítsa meg, kérem, a fátyolt.

– Így ni! – mondotta az úr – most nagyon jól van.

És visszatette a tükröt a táskájába, a táskát föl a hálóra.

Megvárta, míg a hölgy leül, és ő is leült. Megint az újságja után nyúlt, és figyelmesen olvasott.

A hölgy is kezébe vette az újságot. Lapozott benne. De furcsa ez az ember, gondolta; vajon mit akar? Most levétette velem a kalapomat… Kedvem lenne megint föltenni. De nem tette. – Igaza van, így kényelmesen nekitámaszthatom fejemet a kisvánkosnak.

Legalább nem fogok fészkelődni. S akkor neki nem lesz alkalma velem törődni. Bemutatkozhatott volna. De minek? Nem akarunk mi összeismerkedni.

A kerekek zakatolására figyelt, és egyszerre csak hallotta, hogy mit mondanak. Ezt mondták: szerelem… szerelem…

A hölgy gúnyosan mosolygott: Nagy, leigázó, varázslatos érzés, mely egymáshoz kényszeríti a férfit meg a nőt! Pillantása átsuhant a szemben ülő úrra. Szerelmes vajon belém? Nem! Tudnék-e a szerelmese lenni? Nem!

De most már mégsem volt unott. Csúfondáros ajkbiggyesztéssel olvasta a napihírt, mely szólt egy huszonkét éves gyógyszerészről meg egy tizennyolc éves házilányról, akik feljöttek a vidékről a fővárosba, ahol egy kis szállóban szobát béreltek, beírták nevüket a szálló könyvébe, mint házastársak, és megmérgezték magukat, mert szerették egymást és nem lehettek férj és feleség. A vonat kerekei meg csak ezt mondták: szerelem… szerelem…

Ő már vénleány, huszonhét éves… Az az úr is van már negyven-negyvenöt esztendős… Nem, nem rokonszenves ember, a bajusza igazán kellemetlenül hat. Mi lenne, ha ő most egyszerre csak így szólna: Uram, nagyon kérem, egy szívességre kérem – vágja le a bajuszát! S akkor nem bánom, valahol egy kis szállóban szobát bérlünk, mint férj és feleség, és megmérgezzük magunkat, pedig nem is vagyunk szerelmespár; csak úgy hálából, mert ön volt olyan kedves és levágta a bajuszát. Reggelre halottak leszünk. A szívemben úgyis nagy szomorúság van és én most lesietek a csodálatos tengerhez, mely jót fog tenni, meg fog nyugtatni… és egyszer majd kiúszom nagyon messzire, és nem jövök többé vissza… És nem fog utánam bánkódni senki, és nem fog megsiratni senki…

A fiatal hölgy most csendesen ölébe tette az újságot, retiküljéből óvatosan elővette illatos zsebkendőjét, úgy tett, mintha az arcát törülné, és leejtette a kendőt. Kíváncsi vagyok – gondolta.

Az úr nyugodtan félretette az újságját, lehajolt, csöndes mozdulattal fölvette a zsebkendőt, s amikor átnyújtotta a hölgynek, barátságosan mosolygott.

A hölgy úgy gondolta, hogy ez a mosoly szólhat bárkinek is, ez amolyan szokásos barátságos vigyorgás, és valószínű, hogy nem gondolta meg, mit tesz – fogta az ölébe tett, kölcsönkapott újságot, és odadobta a szemben levő ülésre, ahol a többi újság meg a sárga fedelű könyv hevertek.

– Meg tudom érteni, hogy ön nem szeret újságot olvasni – mondotta az úr mintegy megnyugtatón. – Nem érdeklik az efféle események. Nem kíváncsi arra, hogy mi történik mással, önmagának él. Ezt én nem tudhattam, amikor felajánlottam az újságot, mintegy szórakoztatónak.

Aha, most beszédes lesz, gondolta a hölgy, és milyen kellemes hangja van. Csak az a bajusz… no, most elhallgat, most nékem kellene mondanom valamit… És nem jutott semmi az eszébe, kissé elpirult és mosolygott.

Hálásan nézett az egyenruhás fiatalemberre, aki most felnyitotta a fülke ajtaját:

– Ebédet méltóztatnak parancsolni az étkezőkocsiban, table d’hote?

Az úr rá se nézett a hölgyre, hanem egész egyszerűen rendelt:

– Adjon két jegyet, és tartson fenn nekünk egy két személynek való kis asztalt.

Az egyenruhás ifjú továbbsietett.

A hölgy pedig most tudta, hogy mit mondjon.

– Minek vett két jegyet? Vagy talán kétszer akarja végigenni a menüt?

– Nem; az egyik jegyet önnek vettem.

– Én nem ebédelek! – jelentette ki a hölgy bosszúsan.

– Ezt igazán nem tudhattam – jegyezte meg az úr csendesen. – Eddig azt hittem, hogy aki csak teheti, ha itt az ebéd ideje: ebédel.

A fiatal hölgy haragudott. Voltaképen önmagára haragudott, hegy ilyen ügyetlen, és nem tudja ezt a vágást kivédeni. Vállat vont, és kinézett az ablakon.

– Tudom, hogy mit akart mondani – szólalt meg kisvártatva az úr –, ön azt akarta mondani: „nem ebédelek idegennel”, és csak túlzott udvariasságból hagyta el a mondata súlyát, de én elértettem.

A hölgy kissé megbökkenve fordult most az úr felé. „Idegennel” – nini, erre nem is gondoltam, jegyezte meg magában. És milyen kedves, hogy ilyen fordulatot ad az én suta megjegyzésemnek.

– Gonoszságból úgy tettem, mintha nem érteném, és nagy bölcsen kijelentettem, hogy minden ember ebédel. Részemről ez nem volt szép, ezért bocsánatot kérek. Igaza van, ha nem kell, ne ebédeljen idegennel. De talán elismeri, mégiscsak jobb egy ismerős idegen, mint egy teljesen ismeretlen?

A hölgy megint csak vállat vont. Az úr meg mosolyogva, kedvesen mondotta:

– Igazán nem akarom zavarni. Ha terhére voltam eddig, csak mondja meg őszintén. Kitelik tőlem, és megszabadítom önt magamtól. Nos?

És a hölgyre nézett kérdőn, szelíden. A hölgy pedig csak most nézett először ezekbe a szemekbe, és úgy érezte, hogy e szempár mögött erőszakos akarat működik, hiába néz most olyan szelíden. Bosszankodott, szeretett volna valami határozott kijelentést tenni, ő is szeretett volna olyan határozottan s tudatosan viselkedni, mint ez az „ismerős” idegen. Mit is mondjon?

– Nos, igen – (csak most vette észre, hogy ismételte a „nos”-t, melyet az idegen szegezett volt neki, és ez bántotta) –, megmondom őszintén: gyanakvó természetű vagyok, és félek mindentől, ami nékem idegen! És…

Elhallgatott. Bántotta, hogy halkan beszélt és hogy különben csengő, kellemes hangja most rekedt, érdes volt. A torkát köszörülte és zsebkendőjébe köhécselt.

Az úr most úgy hallgatta, mint betegét a részvevő orvos.

– Ezt nagyon meg tudom érteni. Mélyen tisztelt kisasszony, engedje meg, hogy bemutatkozzam: nevem Gács Olivér doktor, levéltáros vagyok a külügyminisztériumban.

És fölállt, könnyed meghajlással levette a sapkáját, és várta, de csak néhány pillanatig, hogy a hölgy néki kezet nyújtson.

A hölgy nem nyújtotta a kezét.

Gács erre így szólt:

– És ha parancsolja, átmegyek a szomszéd fülkébe.

A hölgy erre csak a fejével intett nemet. Az úr megint leült a helyére. Kissé körülnézett a fülkében, kezébe vette az újságot, de megint letette, és a könyv után nyúlt.

– Próbálja meg talán ezzel a könyvvel; most vettem a pályaudvaron. Betörőhistóriák, és nem szégyenlem bevallani, hogy szeretem olvasni az efféle elbeszéléseket. Van bennük ravaszság, váratlan fordulat, és van bennük mindig egy bizonyos fokig izgató küzdelem. Valaki szembeszáll a társadalommal meg a törvényekkel, melyek ezt a nehézkes, lomha társadalmat védik. Csíp, vagy üt, vagy hasít, vagy vág egyet ezen a társadalmon, és most fut, menekül, bújik, lapul a tettes, mert a társadalom nyomába uszítja kopóját: a detektívet. Mármost itt a hajsza, itt a küzdelem. Az üldözött ravasz, de a következő fejezetben az üldöző még ravaszabb. Az üldözött védekezik pompás ötletekkel, de az üldöző még ragyogóbb ötletekkel már-már elcsípi a gonoszt. Végül persze, bármilyen tehetséges is, a gonosz mégiscsak rajta veszt, így parancsolja ezt a mi fantázia nélkül való morálunk. De csak a könyvekben van ez így. Az életben néha másképpen van.

Az úr most finom krokodilbőr tárcájából elegáns névjegyet vett elő, melyet a könyvbe tett: – Olvasójegynek – mondotta, és átnyújtotta a könyvet a hölgynek. A könyv címlapján rajz is volt.

Bár nem szívesen (okát nem is tudta), a hölgy határozatlan mozdulattal átvette a könyvet. Megnézte az elegáns névjegyet: „Gaách Olivér dr.”; a név fölött dombornyomású nemesi címer ékeskedett. Bólintott a fejével, és azt mondta: – Köszönöm! – Hangja már jobban csengett.

– Ezeknek a könyveknek – folytatta az úr – van egy kiváló előnyük: az olvasónak egy pillanatig sem kell gondolkodnia, mert ott a detektív, hadd törje ez a fejét.

Gács Olivér csöndesen fölkacagott: – Méltóztassék elhinni, hogy ez szórakoztató olvasmány, gondűző, jó időtöltés. Nem kell mindig remekbe készült művekkel foglalkozni. Különösen a vonaton jó az ilyet olvasni, mert a gyorsvonat ritmusa nagyszerűen aláfesti az elbeszélés ritmusát, ön még nem olvasott ilyet, nagyságos kisasszony?

– Nem! – mondotta a hölgy; azután ránézett az úrra, és röviden, szinte hideg hangon kérdezte:

– Honnan tudja, hogy leány vagyok? Ismer?

Gács Olivér levette a sapkáját, kissé lehajtotta a fejét, mintegy bűnbánóan, azután néhány másodpercig tartó szünet után így szólt:

– Nem ismerem; nem tudom a nevét; sohasem láttam azelőtt. Ne haragudjék reám, ha megvallom, hogy azért mégis már sok mindent tudok önről. Hogy kisasszony? Azt mondhatnám, ezt onnan tudom, mert nincsen az ujján jegygyűrű. De ez nem igaz. Hogy leány, ezt onnan tudom, mert ön az imént őszintén megmondotta, hogy fél az ismeretlentől.

– Ezt nem értem – vetette közbe a hölgy.

– Fél attól, ami megtörténhet – magyarázta Gács Olivér. De mindjárt legyintett is a kezével. – Hagyjuk ezt. Hogy egyedül van, szinte elhagyatott, ezt könnyű volt meglátnom. És mert jómódban él, föl kellett tételeznem, hogy ön az, aki most mintegy szökik a társasága elől, és nem a társasága az, mely elhagyja önt. Így tehát én sok ilyen dolgot tudok önről – és nagyon kérem, ne haragudjék reám, amiért én mindezt megláttam és elmondtam. Igazán nem akarok terhére lenni, nem vagyok tolakodó. Ha pedig megbántottam, bocsásson meg és bosszulja meg magát azzal, hogy elmondja egész ridegen, mi mindent tud rólam.

Nagyon kedvesen tudott kérni és nagyon kedvesen tudott nézni.

A hölgy egy kis ideig hallgatott. Azután szemébe nézett útitársának, és csinált nyugodtsággal mondta:

– A nevem Szépházi Veron (nem pirult el, holott egy ismerőse nevét mondta), és előre kérem, ne vegye zokon, amit most mondani fogok. Az ön megállapításai jók, találók, helyreigazítanivalóm nincsen. Az én megállapításaim meg ezek: ön, bár nagyon figyelmes, tartózkodó és mégis szolgálatkész, félős hatással van reám, az ösztönöm azt súgja nekem, hogy óvakodjam öntől.

Az úr helyeslőn bólintott. A hölgy folytatta:

– Van önben valami… valami nem megbízható, ami, megvallom, aggodalommal tölt el. Nem az az érzésem, hogy ön a következő negyedórában is figyelmes, tartózkodó, szolgálatkész lesz. Nem tudom, megért-e engem?…

Az úr helyeslőn bólintott. A hölgy folytatta:

– Mivel magyarázzam? Zavar az ön fölfelé fésült bajusza, igen, megmondom őszintén, ez a bajuszviselet álarc, ön leplezni akar valamit, és én nem tudom: mit.

Az úr, aki nagy figyelemmel hallgatta, mosolygott, és helyeslőn bólintott.

A hölgy erre élénkebben mondta:

– Szóval: ön, Gács Olivér doktor úr, levéltáros a külügyminisztériumban, énrám nem hat sem megnyugtatóan, sem bizalomgerjesztőén. Az imént azt mondtam: félek az ismeretlentől, most azt mondom: félek öntől. Én is bocsánatot kérek, és nem akarom megbántani, de megmondom: ön úgy hat reám, mint valami kalandor.

A hölgy belepirult, amikor ezt mondta, és most nagyon csinos volt. Szemét elfordította a szürke szempártól, mely nyugodtan, figyelmesen szegeződött reá, s tekintete a kezében levő könyv címlapjára esett. A címlapon rajz is volt: egy elegáns, nyúlánk fiatalember frakkban, fején cilinder, vállán elegáns frakk-köpeny, kezében tolvajlámpa. És a hölgy nem tudott ellenállni, és a könyvet odanyújtotta a külügyminisztérium levéltárosának.

Gács Olivér ránézett a címlapra, és felkacagott:

– Ah, ez én vagyok, nemde?! – Pompásan mulatott e megállapításon. – Nagyságos kisasszony, csak egyre kérem: ha véletlenül összekerül a főnökömmel, ne mondja el neki a véleményét rólam, mert lehetséges, hogy elveszítem bizalmi állásomat.

A hölgy most zavarban volt, de jött a pincér, és jelezte, hogy a vendégek fáradjanak az étkezőkocsiba.

„Szépházi Veron” felállt, s kissé tanácstalanul nézett körül.

– Ha van a táskájában értékes holmi, ékszer, pénz, melyet könnyen magával vihet, legjobb, ha a retiküljébe teszi. A fülkében most körülbelül egy óra hosszat nem lesz senki, és így a poggyász őrizetlen marad. Igaz, le tudom zárni a fülke ajtaját, mert van hozzá kulcsom, mint a kalauznak.

A hölgy önkéntelenül a könyv címlapjára nézett, az úr ezt észrevette, és felkacagott:

– Tehát vigye magával az értéktárgyait.

Levette a hálóról a kézitáskát. A hölgy egy-két másodpercig tétovázott. Azután így szólt:

– Nem hoztam magammal értéktárgyakat.

Az úr a kézitáskát visszatette a helyére. Amikor elhagyták a fülkét, épen arra jött a kalauz. Az úr megkérte, zárja le a fülkét, amíg visszajönnek, ne engedjen be senkit, és ha lehet, vigyázzon kissé a poggyászukra.

Az étkezőkocsiban a kettejük kis asztala az egyik sarokban volt, szomszéd nem zavarta őket. Ebéd alatt nézték a tájat, az üde zöldben pompázó réteket, a gyümölcsfák ágain sűrűn szorongó finom halovány rózsaszínű ós fehér virágokat.

– Olyanok most a virágzó fák, mint ifjú leányok menyasszonyi díszben – mondotta Gács Olivér.

S amikor a hölgy belefáradt a táj nézésébe, a külügyminisztérium levéltárosa pompás szórakoztatónak bizonyult; bemutatott mindenféle apró mulatságos bűvészkedést. Eltüntette a sótartót, mely a hölgy retiküljéből került elő, a robogó vonaton, az asztalkán egyensúlyba állított egy poharat, kenyérgalacsinnal bűvészkedett, s kijelentette, hogy ezt a nehéz mutatványt egy indiai fakírtól tanulta. Amikor látta, hogy a hölgy szeretné tudni, hogyan csinálja mindezt, szívesen megmagyarázta a csalafintaságot, fölfedte a titkot. Azután újra megcsinálta a mutatványt, és a hölgy bevallotta, hogy nem vette észre a csalást. Mindezt olyan tréfásan csinálta, hogy a hölgy néhányszor hangosan felkacagott.

Ebéd után Gács Olivér a fülkében követelte, hogy a hölgy lepihenjen.

– Én megágyazok, ön kényelmesen lefekszik, és jóízűen alszik. Ez a kis alvás teszi elviselhetővé ezt a nagy utat. És amíg ön alszik, én künn a folyosón élvezettel elszívom a szivaromat, és egyúttal vigyázok önre.

A délután olvasással telt el. Az úr az újságokat tanulmányozta végig, elolvasta még a kishirdetéseket is. A hölgy pedig a könyvet kezdte olvasni, és úgy tapasztalta, hogy ezek az elbeszélések valóban érdekesek. Néha felpillantott a könyvből, elgondolkozott, és egyszerre csak észrevette, hogy megoldásokon töpreng. Eszébe jutott, amit Gács Olivér mondott volt neki: törje a detektív a fejét! erre tovább olvasott. Mire esteledett, a könyvet ki is olvasta.

Amikor már közel voltak a végső állomáshoz, a nagy kikötővároshoz, az úr felállt.

– Megengedi, hogy összerakjam a holmiját?

A vonat berobogott a pályaudvarra. Az úr hordárt hítt, és átadta neki a hölgy poggyászát. A hölgy főhajtással búcsúzott. Gács Olivér levett kalappal állott, míg a hölgy a fülkét el nem hagyta.

A fiatal hölgy most ott tipegett a pályaudvaron, a vonatból kirajzó utasok között, egyedül, elhagyottan. Nem tudta, mitévő legyen. Elfelejtett efölött a vonaton határozni. Ott állt tétován, a hordár már hozta is az utazókosarát, és ő még nem tudta, szállóba menjen-e, vagy továbbutazzék? S ha igen, hová menjen?

Most tűnt csak fel neki, hogy nem is beszéltek utazásuk céljáról. Sajnálta, hogy az útitárs már nincsen itt. Mégiscsak jobb az ismerős idegen, mint egyedül lenni ebben az ismeretlen városban.

Tétován tipegett néhány lépést fel és alá. A hordár bizonyosan azt hitte, a hölgy vár valakit. A hölgy olvasni kezdte a hirdetéseket a falon; meglátta azt, melyen a velencei hajójáratok voltak. Velence! Hogy ez nem jutott mindjárt az eszébe. És mert látta, hogy van még egy félóra ideje és elérheti a hajót, elhatározta, hogy rögtön továbbutazik Velencébe.

Mielőtt elhagyta a pályaudvart, körülnézett, de Gács Olivért nem látta sehol. A hordár előtte ment, vitte a poggyászt, és mutatta az utat a majdnem szomszédos hajóállomáshoz. A hölgy útközben még kétszer hátrafordult. Az útitársra gondolt és arra, hogy ez az út így egészen kellemes volt. Megállapította, hogy gyanakvó természete ezúttal szinte mulatságos kijelentésekre bírta. Nagy bölcsen megjegyezte, hogy nem való gyanakodni a felebarátra, feltételezni, hogy az útitárs, ha nem is betörő, de minden rosszra képes, nem szép az ártatlan embert meggyanúsítani.

Inkább várni, míg a másik igazolta az ösztönt, mely benne gonosz embert érzett?

A hölgy megint körülnézett; Gács Olivér nem volt sehol. A hölgy megváltotta a jegyét, azután felment az indulásra készen álló hajóra. Szép, nagy személyszállító gőzös volt, pompásan kivilágítva.