Moly Tamás

Vörösbegy kalandjai

Álarcos játék

(Részlet)

fapadoskonyv.hu

www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

A könyv az alábbi kiadás alapján készült:

Új Nap Könyv- és Lapkiadó Budapest, 1990

Korrektor: Bene Edina

Borító: Kovács G. Tamás

ISBN 978-963-299-946-3

A szelence

Egy hölgy… Egy úr…

Párizs, ezerkilencszáztizenegy november huszonötödikén, délután.

Az idő ólmos, az ég szennyesen szürke; hideg, nedves a levegő. Fél hat. A városra ráborul a búsító őszi este. A lámpák gyéren világítanak.

Közel az avenue des Ternes-hez, a rue des Acacias egyik előkelő palotájának nemesrajzú kapujában egy hölgy áll tétován, majd lassan elindul. Alig lép néhányat, megáll és körülnéz. Az utcában nem jár senki; az avenue des Ternes is néptelen. Erre a hölgy gyorsan elindul a boulevard felé.

Karcsú szép termetéhez divatos szabású ibolyaszín kosztüm simult, mely ízlésesen hangsúlyozta, hogy úrnője pompás jelenség. A puha, finom kelme hízelgőn tapadt az ifjú illatos testhez. Ötletesen formált kalap volt a fején; az arcát lilaszín sűrű fátyol fedte. A nyakán hátul, aranyszőke kis hajtincs kandikált elő.

A hölgy egy darabig sietve ment. Egyszer csak megállt. Hirtelen megfordult, gyors fejmozdulattal körülnézett. Előtte nem járt senki, mögötte sem járt senki. A túlsó gyalogjárón most fordult be egy férfi az egyik házba. Egyfogatú döcögött végig lomhán az úttesten. A környék néptelen volt. És mégis… A hölgy folytatta ugyan az útját és gyorsan lépkedett. Gyorsan lépkedett, mert a lelkiismerete nem hagyta békén, és egyre azt mondta aggódva, csökönyösen, ijesztgetőn: Ne menj! Meglátod, ebből baj lesz! Még nem késő! Fordulj vissza! Ne menj!

Ne gyötörj! – szólt rá a lelkiismeretére. – Miért kell napokig egyedül lennem? Miért kell néha hetekig otthon ülnöm, egészen egyedül, úgyhogy szinte fölfal az unalom? Miért nem szabad sem ide mennem, sem oda mennem? Miért kell magamban várnom, amíg neki végre haza méltóztatik jönni? Miért hagy magamra? Csak vele szabad társaságba járnom, csak vele szabad színházba, hangversenyre, vendéglőbe mennem? Nélküle árva vagyok, tehetetlen vagyok, rab vagyok! Miért kell ezt tűrnöm? Mit vétettem? Azért is elmegyek! Elmegyek! Ártatlan kis látogatás, elbeszélgetünk egy félóra hosszat, nincsen messze, egy óra múlva megint otthon leszek, és azután tovább várok, várok napokig, talán még egy hétig is!

Fordulj vissza! – jajdult fel a lelkiismerete.

Ekkor jött egy úr. Fiatal-e, öreg-e? nem tudta megítélni, kiféle-miféle ember; és annyira megriadt a szívében felhangzó parancsszótól, hogy valóban megfordult, és most még jobban sietett.

Mit csináljak? Mit csináljak? – tépelődött. – Miért is vagyok olyan gyáva!… Hátha ő az… aki most a hátam mögött jön. Talán utánam jön… Rám lesett talán! De miért is tenné? Nincsen rá semmi oka… Csakhogy ő ravasz, számító; kitalálja még a legtitkosabb gondolatodat is. Mindent tud, mindent hall, mindent lát; mindent előre lát! Hátha ő az, aki most mögöttem jön… És nem mert hátrafordulni, hátranézni.

Kiért a térre, a place des Ternes-re. A nagyvárosi villamosvasút, a metró földalatti megállójának lépcsőjén éppen most jött fel néhány ember, férfiak, nők vegyesen. A hölgy lesietett a lépcsőn, s amint a következő kocsisor berobogott, gyorsan beült az egyik kocsiba. Óvatosan körülnézett. Nem jött utána senki, nem szállt be vele a kocsiba senki. A vasút már vitte is. Hogy hová, merre?… az egészen mindegy. A megállóhelyekhez gyors egymásutánban értek. Utasok jöttek, utasok mentek. Megnyugodott. Valamelyik állomáson át fog szállni egy másik vonalra és visszamegy, hazamegy…

A vonat megállt, a kocsiba új utasok szálltak. Az egyik, egy úr, éppen melléje ült. Ránézett. S a hölgy szíve nagyot dobbant; ez az ember ismerős, ismer téged!

Az úr ránézett, azután maga elé meredt. Ült csöndesen, s a negyedik megállónál kiszállt.

Erre a lilakosztümös hölgy is kiszállt a következő állomáson. Átsietett a másik oldalra, és visszautazott. S amikor a vonat a parc Monceau állomáshoz ért, gyorsan elhagyta a kocsit. Még néhány utas szállt ki vele együtt. Hagyta őket előremenni. Mögöttük maradt és lassan ment fel a lépcsőn. A szíve dobogott. Lopva körülnézett, nem követi-e senki? Amikor fölért az utcára megállt, felsóhajtott, lassan megindult; egyszerre csak fölvetette a fejét dacosan, és végigment az aranyrácsos előkelő sétatér széles útján.

A kert csöndes volt, a padokon nem ült senki, szomorú volt a kis tó. Írók, zeneköltők, művészek szobrai elhagyottan állottak, nem akadt látogatójuk. Nem járt most itt senki. November… ez most a hervadás, az elmúlás kertje. A hölgy riadtan pillantott körül: ez hát az élet? Ezért vagyunk? Elmúlik a jó, és elmúlik a rossz, és végezetül minden mindegy! Kiért a parkból, és hirtelen befordult egy csöndes kis utcába. Szívében megint felzokogott a lelkiismeret: Ne menj! Ne menj!

De mert nem látott senkit és semmit, és mert nem akadt ok a megrettenésre, kicsiny lábával a hölgy most indulatosan dobbantott: – Hallgass! Én nem vagyok sem a rabja, sem a bolondja! – mormogta haragosan.

És ment!

A parc Monceau mögött húzódik meg a rue Murillo, előkelő, csendes kis utca. Benne a kisebb és nagyobb paloták olyanok, mint egy zártkörű társaság. Aki e tájon idegen és betéved ide, önkéntelenül is lábujjhegyen jár, nehogy megzavarja ennek az előkelő, csendes világnak valamelyik lakóját.

A hetes számú ház második emeletén lakott Raoul de Grignan gazdag, fiatalúr, akinek az élet nem juttatott más gondot, csak ezt az egyet: hogyan élje világát minél jobban, kellemesebben, izgatóbban, változatosabban.

E kedélytelen novemberi nap délutánját otthon töltötte. Az íróasztalánál ült, mely nem volt a lázas munka asztala. A fiatalúr előtt egy könyv feküdt felütve, de az olvasó szeme gyakran elkalandozott a sorokról; pillantása az íróasztalon álló, halkan ketyegő kis órára esett. Bensejében különös feszítő érzéssel leste de Grignan úr, hogyan múlik az idő.

Az idő ilyenkor hihetetlenül lassan múlik. A perc tágul, se vége, se hossza.

Raoul de Grignan kitűnően szabott, finom, fekete zsakettet viselt, melyhez pompásan illett a fekete sávos, sötétzöld selyem nyakkendő. Kezével idegesen végigsimított sűrű, hosszú, fekete haján. Selymes, hosszú, fekete bajusza előkelő bágyadtsággal borult piros, kissé duzzadt szája szögletére. A fiatalúr félretolja most a könyvet és hirtelen mozdulattal feláll, s elkezd a szobában fel és alá járni.

Halkan, óvatosan nyit be egy idősebb, jóképű úr; rózsás arca egészen borotvált, őszülő gyér haja kurtára nyírott. Fekete kabátot visel, alatta sárga, kékcsíkos mellényt arany gombokkal, és fehér, keskeny nyakkendőcsokrot. Ez a komornyik.

Amint belép, Raoul de Grignan máris kérdi:

– Mondja csak, Baptiste, minden rendben van? Nem felejtett el semmit? Igazán minden rendben van? – Talán már ötödször kérdi.

– Igenis, uram, minden rendben van – feleli Baptiste mindig türelmesen, mindig előzékenyen.

A fiatalúr odébb tol egy széket, igazít az egyik függönyszárny redőjén, ránt egyet az egyik asztal selyemterítője csücskén – nem leli helyét.

Az íróasztaltól balra nagy és értékes szekrényben sorakoznak a könyvek. A kandalló körül pompás bőrkarosszékek állanak. Egy dohányzóasztalkán ezüst dobozban cigaretta, mellette gyufa, hamutálca. Az egyik falon, posztóval bevont fatáblán vadászfegyverek lógnak, keresztezett pengével vívótőrök kacérkodnak, hosszúcsövű pisztolyok komorkodnak. A falakon néhány kép, eredeti és értékes olajfestmény. Van ott egy ragyogóan szép női akt is.

A szoba más-más helyén kis üvegszekrények simulnak a falhoz, bennök érdekes, gazdag szelencegyűjtemény. Ékeskedik ott szelence finom porcelánból, melyre művész keze festett apró jeleneteket, és csillog ott szelence csiszolt üvegből, ezüstből meg aranyból. Drágakővel ékes szelencék is vannak, nagyok meg kicsinyek, mind megannyi érdekes, művészi tárgy.

A szoba egyik sarkában – a jobb oldali ablak mellett – faragott kis ébenfa asztalkán, díszes kis üvegkazetta csillog, benne sötétkék bársony vánkoson pihen egy szelence.

A padlót finom perzsaszőnyegek borítják. A mennyezetről lágyan, tompítva ömlik az ötkarú csillár fénye.

Raoul de Grignan megint az íróasztalához ül, hátraveti magát a karosszékben. Nagyon türelmetlen, idegesen dobol a vékony papírvágó késsel. Összeráncolja a homlokát.

Baptiste nesztelenül hátralép, ki akar menni a szobából.

– Baptiste! – kiáltja a fiatalúr türelmetlenül, ingerülten. – Baptiste!

A komornyik megáll a szoba ajtajában.

– Parancsol uram? – kérdi halkan, szelíden.

– Baptiste, hol maradnak a rózsák? A rózsák, Baptiste?!

A komornyik nyugodtan ránéz az órára.

– Fél hat, uram. A rózsákat most fogják hozni. A megrendelés úgy szól, hogy a virágot fél hatra szállítsák, uram.

– Igen, igen, persze, most fogják hozni. Jól van, Baptiste, köszönöm!

A komornyik némán meghajlik és bemegy a szomszédos szobába. Az ajtót becsukja nesztelenül.

Raoul az asztalra dobja a papírvágó kést. Legjobb lenne most elmenni hazulról!

Hirtelen feláll. Szeme az ablakra téved. A roletták le vannak eresztve.

Az idő kellemetlen – gondolja – ködös, nedves az ősz, és hideg. Ilyenkor az ember nem szívesen megy le az utcára. Vajon eljön-e? Szép, nagyon szép asszony, izgató, különös. Más, egészen más mint a többi, nagyszerű, titokzatos teremtés! Más az arca, más a termete, más a hangja, a nézése, a kacagása, a beszéde, a keze szorítása… ingerlőén más! Idegen asszony, orosz asszony. De édes… édes… Nagyon kellett kérni, könyörögni kellett alázatosan, míg végre megígérte, hogy feljön… Raoul képzeletben átélte ezt a suttogást és megborzongott… Feljön, de csak egy percre… Egy perc! Mi az: egy perc? Semmi, egy lehelet! Hát jó, legföljebb öt percre, és azután megy, szalad innen… És amikor az asszony ezt mondta, halkan, turbékolva, idegesen kacagott.

…Hát akkor miért jön, ha mindjárt el is szalad?! Azért, mondotta ő, mert meg akarja mutatni, hogy ő nem fél, nem fél tőle, mert ő nem fél senkitől, csak azért jön fel. És azért szalad el már néhány perc múlva, mert igenis fél, van valaki, akitől nagyon fél, retteg tőle, s ez a valaki a férje! Ő tehát ezért jön, és ezért is fog elsietni.

Ó, csak jöjjön! – szállt fel forrón az indulat a fiatalemberben. – Csak legyen itt! A többi azután majd… Nem fog innen elsietni néhány perc múlva. Nem fog innen elmenni, csak miután ő magához ölelte forrón, szerelmesen, csak amikor már megcsókolta ezt az édes, idegen, másmilyen szájat, csak ha már élvezte az egyedüllétet ezzel a szép, fiatalasszonnyal, aki más, egészen más mint a párizsi asszony, s akit éppen ezért…

Ő is izgatott, és ő is fog remegni… Nem azért, mert fél a férjtől: jámbor, kedves, gyanútlan ember… Furcsa! Hogyan is lehet ettől az embertől félni? Ez érthetetlen. Még a légynek sem árt. Orosz nagykereskedő, aki szeret Párizsban élni. Ha dolga van otthon vagy másutt, nyugodtan megcsókolja a feleségét és nyugodtan elutazik. Elmarad napokig, van úgy, hogy egy-két hétig is. Amikor megjön, megöleli asszonyát, és nyugodtan, csöndesen éli a világát. Szergej Szemjonoff kedves, jó és gyanútlan ember, a megtestesült szelídség, jóság, nyíltság, bizalom. Értelmes ember, mélyen érző lélek; lágy vajszívű orosz – az ilyen nem veszedelmes. És ha nem ilyen? Ha veszedelmes?

Raoul vállat vont; pillantása a fegyverekre esett. Mi történhetik? Semmi. Voltaképpen csak veszedelmes emberrel érdemes kikezdeni, csak ennek van értelme!

Háromnegyed hat!

Kétségbeejtő!

– Baptiste, Baptiste!!

A komornyik megjelenik az ajtóban, kérdő pillantást vet a gazdájára – könnyű meghajlással figyel – és rendelkezésére áll.

– A rózsák, Baptiste! A rózsák!! Már háromnegyed hat!

– A rózsák fél hatra voltak megrendelve, uram. Valóban, már itt kellene lenniök.

Künn csöngetnek.

– Ah! Talán most hozzák! – kiált fel Raoul élénken és hirtelen elképzeli, vagy talán ő az: Elisa, Elisaveta? Ez borzasztó lenne! Megígérte, hogy egészen egyedül lesz itthon, mert nem szabad tudnia még a szolgának sem, hogy ki járt itt. Ez természetes. Nem lesz a lakásban más senki, csak ők ketten. Amikor erre gondol, megborzong; egy pillanatra felforrt benne a szerelmi vágy.

Baptiste ajtót nyitott, és bebocsát egy fiatal leányt. A leány egy nagy dobozt hoz.

– Jó napot, uram.

– A rózsák, uram! – jelenti Baptiste.

– Ah, a rózsák! Jó napot, kisasszony! Végre! Csakhogy elhozták! Már elmúlt háromnegyed hat, s a rózsák fél hatra voltak megrendelve. Ha ennyire megbízhatatlanok, kisasszony, nem fogom önöket ezután igénybe venni, hanem egy másik virágos bolttal próbálok szerencsét.

Raoul szigorú volt és rideg; belül pedig örült, hogy a rózsák itt vannak.

A keskeny testű, kócos, fekete virágárus leány, aki vékony kabátkájában bizony didergett és a kandalló tüzét nézte vágyó tekintettel, megadással hallgatta de Grignan úr kifakadását, és most a szőnyegre tette a nagy dobozt.

– Ne haragudjék, uram és ne vegye rossz néven, hogy csak most jövök. Nem vagyok oka a késésnek, higgye el. Madame Christine sem tehet róla.

Mindig pontosan szolgáltuk ki önt, uram. Ön nem tudja, hogy a vonat ma háromnegyed órát késett és így mi is csak most kaptuk meg a virágokat, és mert a legfrissebb rózsákat akartuk szállítani, mert már fonnyadó virágot mégsem szállíthatunk…

Nem mondta tovább; ezalatt kinyitotta a dobozt. Tele volt vérvörös és halovány rózsaszín rózsákkal, melyeknek édes illata máris megtöltötte a szobát diadalmasan.

– Jól van, Pauline kisasszony – mondotta Raoul már szelíden. – Ha önök nem az okai a késésnek, én sem szólhatok egyetlen szót sem. Amit mondottam, máris visszavonom. A vonat késett… friss virágot akartak küldeni, persze. A rózsák nagyon szépek. De telefonálhattak volna, akkor legalább tudtam volna, hogy mi történik. Így azt se tudtam, jön-e, nem jön-e, s azt hittem, hogy talán megfeledkeztek rólam! Telefonálhattak volna: Nord 11-22-33.

– Ó, hogyan is hihette ezt, de Grignan úr, hiszen tudja, hogy önt föltétlenül – és minden körülmények között –, a legjobb tudásunk szerint szolgáljuk ki.

Baptiste ezalatt vázákba és tálakba rakta a rózsákat; elhelyezte őket a dolgozószobában, bevitt csokrokat a szomszédos ebédlőbe és a mellette levő hálószobába is.

– Jól van, Pauline kisasszony. Hamar a számlát, mert az idő múlik, és nekem még sok a dolgom!

A virágárus leány egy borítékot adott át de Grignan úrnak. A számla negyvenöt frankról szólt.

Raoul az íróasztalhoz lépett, kivett tárcájából egy ötvenfrankos bankjegyet, s átnyújtotta a leánynak.

– Tessék, kisasszony, rendben van, és legyen szabad a fáradságát is megköszönnöm.

– Köszönöm szépen, uram, hogy olyan jó szívvel van hozzám.

– És mondja meg kérem madame Christine-nek, hogy a rózsák valóban gyönyörűek.

– Szolgálatára, uram. A madame nagyon fog örülni, hogy ezúttal is sikerült kiérdemelnünk az ön megelégedését.

– Nem akarom tovább tartóztatni, kedves kisasszony…

– Még egyszer: hálás köszönet! Isten önnel, uram!

– Jó napot, kisasszony, a viszontlátásra!

Raoul kikísérte a virágárus leányt, ő maga nyitotta ki az előszoba ajtaját, s amikor a leány már lenn volt a földszinten, a fiatalúr óvatosan kémlelt le a lépcsőn, hogy nem lát-e felsurranni egy fiatal hölgyet?

Nem látott senkit. A lépcsőn nem surrant, nem jött fel senki.

De jöhet, minden percben jöhet! És Baptiste még itt van!

Raoul besietett a szobájába. Baptiste jött eléje.

– Kérem, Baptiste, ma már nincs önre szükségem egészen holnap reggelig. Ráér délelőtt tíz órakor hazajönni. Tessék, költségei fedezésére.

Raoul nagyon jókedvű volt, és átnyújtott komornyikjának egy aranyat.

Baptiste komoly arccal hallgatta végig gazdája utasításait, még akkor sem mosolygott, amikor átvette a pénzdarabot. Néma meghajlással fejezte ki, hogy megértett mindent, és hogy a dolog rendben van. Igazi előkelő komornyik volt.

– Tehát holnap reggel a viszontlátásra! Minden rendben van? – kérdezte Raoul talán már századszor.

– Igenis, uram, minden rendben van, ahogyan utasításai szólottak – jelentette ki Baptiste törhetetlen nyugalommal. Meghajolt és kiment.

Raoul végigsietett a szobákon. Megnézte, hogyan vannak elosztva, elhelyezve a rózsák; itt-ott igazított egyik-másik csoportozaton, összeállításon, csokron. A hálószobában nagyszerű, édes virágillat volt.

Az ebédlőben erre való villamos melegítőben készen várta őket a nagy gonddal összeállított estebéd; ezüst vödörben a hozzávaló pompás borok. Raoul nagyszerűen tudta, hogy ilyenkor mit kell tálalni, és milyen bor esik különösen jól. Valóban, eddig minden rendben volt.

Kisietett megnézni, a komornyik eltávozott-e már. Már nem volt a lakásban. Raoul föllélegzett, elmosolyodott, meg volt elégedve mindennel. Visszament a dolgozószobájába. Megnézte az óráját: hat óra tíz perc.

Az előszobaajtóhoz sietett,, hallgatózott: talán most jő fel valaki a lépcsőn. Valaki?… Ő! Az asszony. Az orosz hölgy. Ostobaság volt azt hinni, hogy pontos lesz, hogy amint az óra elüti a hatot, megszólal a csengő. Asszony nem tud pontos lenni.

Visszament a dolgozószobájába. Különös, szorongó érzés fogta el. Ha ez a rejtelmes, szép asszony elmaradna!… Talán – talán még örülne is neki… Kérve kérte, könyörgött, hogy hallgassa meg, legyen okos; ártatlan, kedves mulatság az egész. Nincsen abban semmi, ha feljön hozzá egy pár percre, egy rövid félórára, és körülnéz a lakásában, megszemléli a híres szelencegyűjteményt és… azután nyugodtan távozik… Hm, szereti a férjét? Mert Elisa egész határozottan azt mondta, hogy szereti a férjét, azért nem jön fel.

Annál jobb! Mert ha szereti a férjét, jöhet egész nyugodtan, hiszen ez olyan védelem, ez olyan erkölcsi erő, melyet lebírni nem lehet. Éppen azért, mert olyan nagyon szereti Szergejt, fel kell jönnie hozzá! Vagy talán nem mer, mert az az érzése, hogy ő, Raoul, rá nézve veszedelmes tudna lenni? Erre Elisa elnevette magát – ó! csak orosz asszonyok tudnak így nevetni! – és azt mondta: „Jól van, de Grignan úr, eljövök november huszonötödikén, délután hat órakor!” És ezt olyan különös vidámsággal mondta, hogy a hangja csengésétől Raoulnak forrni kezdett a vére, és a szíve vadul kalapált.

– És miért éppen november huszonötödikén? – kérdezte. Még most is emlékszik: a hangja szárazan recsegett az izgatottságtól, s ez bosszantotta.

– A férjem elutazik, akkor nem lesz itthon – a szép Elisa elpirult egy kissé. – De talán jobban szeretné, ha a férjemmel jönnék?

– Fél a férjétől? – Raoul ennek az egyperces párbeszédnek minden betűjére emlékezett.

– Nagyon! – És Elisa megremegett.

– Hát én nem félek tőle – Raoul ezt nyugodtan mondta.

– Mert nem ismeri! – suttogta Elisa, és megborzongott.

Ez jutott most Raoul eszébe. És eszébe jutott még, hogy ő is el akart utazni november második felében, és erről már beszélt is barátai meg ismerősei körében. De mert ez az útja nem volt fontos, így nem utazott el. Ránézett az órára! Fél hét!

Fél hét! Hm!… Raoul fel és alá dübörgött a szobában. Már forrt benne a harag. Elisa nem jön! Bolonddá tartotta. Úgy látszik, ez egészen könnyen megy. Otthon ül, vagy egyebütt; és néha nagyot kacag, amikor eszébe jut, hogy a rue Murillo egyik lakásában várja egy fiatalember.

– Nem is bánom, hogy nem jött el. És ha egyszer majd véletlenül találkozom vele, nem fogom kérdőre vonni, hogy miért tartott bolonddá. Úgy fogok tenni, mintha sohasem állapodtunk volna meg abban, hogy ő ma este eljön hozzám. Igen, ez így lesz jó. És így van jól, hogy ő ma este nem jött el! – dörmögte haragosan.

Kiment az előszobába. Elég volt! Fejébe nyomta a cilinderét, s fel akarta venni a nagy kabátját.

Ekkor szólalt meg az előszoba ajtaja felett a csengő, először halkan, félősen; azután mind erősebben.

Raoul nem mozdult, a zárt ajtóra nézett. Majd a fogasra akasztotta a kabátját, s lassú, tétova mozdulattal visszatette helyére a cilinderét, az ajtóhoz lépett és kinyitotta.

Aki csöngetett, már nem állt az ajtó előtt, éppen készült lemenni a lépcsőn; de az ajtó nyílt, s erre ő megfordult. Egy hölgy volt, az arcát nem lehetett felismerni, sűrű, lila fátyol takarta. Megállt, lassan lépett kettőt, de azután néhány gyors lépéssel besietett az előszobába és elfúló hangon suttogta.

– Hamar! Tegye be az ajtót, hamar!

Raoult annyira meglepte ez a furcsa fordulat, hogy nem engedelmeskedett rögtön, hanem csak állt és nézte a vendégét. Erre a hölgy maga csapta be az ajtót.

– Mi az, madame? Aki itt van nálam, azt nem érheti semmi baj! – mondotta Raoul.

A hölgy szívére szorította két kezét, nagyot sóhajtott, s a hangja megremegett, amikor így szólt:

– Nem tudom, hogy miért… de én nagyon félek…!