Palotai Boris

Ki ismer engem?

(Részlet)

Novellák

Fapadoskonyv.hu

© Fapadoskonyv.hu Kft.

© Palotai Boris jogutódja

www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

A könyv az alábbi kiadás alapján készült:

Szépirodalmi Könyvkiadó, 1985

Korrektor: Hoppe Adrienn

Borító: Nádler Rita

ISBN 978-963-299-949-4

Ki ismer engem?

Családi kör

Higgadtan megbeszélték, nem válnak el. Tudomásul veszik, a szerelem kihűlt. Ivánnak van valakije, hét év alatt több valakije volt, Hanna belefáradt a lázadozásba, a gyes egyre terhesebbé vált, élete beszűkült, eseménytelenül morzsolódtak a napjai, hónapokká dagadtak, évekké. Mónikát iskolába vitte, mindig elkéstek, mentegetőző mosollyal tűrte a tanítónő szemrehányó pillantását. Meg kellett várni a bejárónőt, a kicsiket nem bízhatta Ivánra, hajnaltájt vetődött haza, ő már régen túljutott az izgalom torokszorító gyötrelmein. Boldog a három gyerekkel, állapította meg, pontosan annyira boldog, hogy nem érzi a boldogtalanságot. Éjszakánként Ádám köhögésére ébred, ha rátör az asztmaroham, fuldoklik, levegőért tátog, Máté felsír, rémült bömbölésbe kezd. Ki kéne ráncigálni a szomszéd szobából Ivánt, de amíg az magához tér bódult álmából…

Azok az egyforma reggelek! Ugyanazok az utcák, ugyanazok az arcok, ugyanaz a sztereotip, színtelen szöveg, jó reggelt, Bakos néni, sietünk az óvodába, köszönj, Máté! Nem járok sehová, kire hagyjam a gyerekeket? Majd felhívlak.

Azonos vajon azzal a Joó Hannával, aki hátizsákkal becsavarogta a világot, s még azzal is szót értett, akinek a nyelvét nem értette. Alighogy megkapta mérnöki diplomáját, Joó Hannáról Legjobb Hannára változtatták a nevét. Talán mert bánni tudott az emberekkel. A Partizán brigád mezei csokorral lepte meg, a főmérnök egy csésze teára hívta, a vita forróbb volt a teánál. Egy kubikos lány neki mutatta meg a verseit, döbbenten olvasta a helyesírási hibáktól hemzsegő sorokat. Árkot ásva, nyakig gödörben a létezés titkait fürkészni! Pezsgett az élete, be sem fért huszonnégy órába. Két tárgyalás közt rohantak Ivánnal az anyakönyvvezetőhöz, négy szendvics, két alma volt a menyegzői lakoma, a taxiban kapták be. Este telefonált az anyjának – férjhez mentem, mama. Sörtehajú, fekete krampusz a férjem. Ha megcsókolom, lábujjhegyre kell állnom. Sokat állok lábujjhegyen.

– Szabad tudnom, ki a vőm? – Anya akkor még nem döntött, örüljön-e vagy bosszankodjon.

– Palló Iván, szociológus. Már kétszer vált el, de tőlem nem szabadul.

– Sose beszéltél róla.

– Csúnya férfi, de csúnyában soha még ilyen vonzót! Mihelyt belép valahová, minden megváltozik. Más lesz a világ, az élet tempója, az emberek közérzete. – Lázasan sorolta Iván erényeit, olyan képet alkotott róla, amilyet önnön lelkesedése váltott ki, a saját intelligencia- és becsületességkánonja szerinti képet a kiváló emberről, a maga alkotta eszményt. – Nem is értem, mért pont én kellek neki? Annyi remek nő dongja körül. Három gyereket szülök, egy már útban van. Holnap elmegyünk hozzád. Ne csinálj parádés vacsorát, csak semmi fakszni.

A látogatás utáni napon megkérdezte az anyját. – Na, hogy tetszik?

– Fontos, hogy neked tessék.

– Mi kifogásod van ellene?

– Semmi. – Kis töprengés után megismételte: – Voltaképpen semmi.

Öt évig tartott a szerelem, épp öt évvel tovább a kelleténél. Úgy gondolt vissza szerelmükre, mintha egy lejárt útlevelet lapozgatna. Az ablakkilincsre akasztott nagyítótükörben nézegette magát. Ez maradt belőle? Nyúzott, fakó, kiürült arc, haját a feje búbjára csapva, sapkája alá gyűrködve szaladt le kenyérért. S miért hordja ezt a kinyúlt, szöszös pulóvert? Mi lett a durcás melleiből? Álmosan bújnak meg a kombiné alatt. Össze kellene kaparnia magát. Joó Hanna eltűnt, Palló anyuka lett belőle. Vállat vont. A sorsomat élem, nem az életemet. Megpróbálta újra teremteni önmagát, sohasem sikerült. A gyes elzárja a világtól, befalazza. A felfedezés örömével figyeli Mónika nyiladozó értelmét, Máté bumfordi báját, de követelőző kíváncsiságuk kifárasztja. Ádámot nem meri bölcsődébe adni, anyaközeiben kell tartani, hogy fékezze szorongását. A szorongás már úgy hozzátartozik, akár a keze. Meghatározhatatlan fájdalom járja át. Meddig bírom ezt a csak anyukaállapotot? Heves, szinte ingerült vágy fogja el a munkája után, csonkán maradt tervei az agyát döfködik. Sarokba sepri a mosásra váró gyerekholmikat. – Ma nincs fürdés. – Pauszpapírt vesz elő, körzőt.

– Anyu, még nem vacsoráztunk.

– Van a konyhában kifli, vaj, lekvár. – Nyűgös csend.

Hol talál rajzszeget? Elzárta valahová, Ádám mindent a szájába vesz, gumibabát, cipőkanalat, gombot. Izgatott turkálás a fiókokban.

– Anyu, nem tudom kettévágni a kiflit.

– Harapd!

Gombostűvel tűzi az asztalra a pauszpapírt.

– Add be azt a tíz csepp micsodát Ádámnak – szólal meg Mónika.

Vér tolul a fejébe. Percnyi nyugta sincs. Meg kell veszni! Felpattan, a hajába markol. Szent Isten! Megfeledkezett Ádámról! Gonosz, felelőtlen dög vagyok, egy átok! – Nyisd ki, bogaram, a szájad. Nyeld le szépen.

Kezdődik minden elölről. Megint lement egy nap. Mennyi van még hátra? Mikor jut el a rajzasztaláig? Más hogyan csinálja? Az anyaság teljes embert követel, a nap kétszer huszonnégy óráját.

Persze, a gyes áldás. De az áldás is teher egy idő múlva. Ha Iván nem olyan volna, amilyen… Már régen semmi közük egymáshoz. A gyerekekhez ragaszkodik, a maga módján szereti is őket, a maga sajátságos, kiszámíthatatlan módján. Fényképeiket a tárcájában hordja, de ha megkérdezné, milyen színű Máté szeme… Sohasem mesél nekik, olvasott-e valaha meséket? Vagy már gyerekkorában ilyen elviselhetetlenül célratörő volt? Az empiriokriticizmussal altatta el az anyja? Mónikát néha képtárba viszi, múzeumba. Ebben a korban kell fejleszteni az esztétikai érzékét. Mónika ténfereg, csúszkál a fényes parketten, gömbbé fújja a rágógumit a szájában. – Mondd el, mit láttál – biztatja Iván.

– Cipzáras zsebet a Jutka néni térdén.

– Hol vetted ezt a kislányt? Árleszállításon sózták rád? – s már Ádámot veszi az ölébe. – Pisiszagú. Mért nem szoktatod már bilire?

– Ádámnak megint asztmarohama volt – mondja elvékonyodott hangon.

– Felvisszük a szabadság-hegyi kórházba.

Ez a többes szám csak rá vonatkozik. Iván sohasem ér rá. Elrohan az Intézetbe, s hogy onnan hová? A disszertációján már két éve szöszmötöl, sohasem fogja befejezni. Szabadidejét szétcibálja a szerelem, egyik nőtől a másikhoz sodródik, alattomos örvények kapják el. Hanna grimaszt vág. Miért ez a finom fogalmazás? Döglik a nőkért. Gátlástalan, önző, nincs tekintettel az érzékenységére, kifecsegi hódításait, úgy számol be róluk, mintha az előadásáról referálna, amelynek sikerében a feleségnek is osztoznia kell. Eleinte kiborult, dagadtra sírta a képét, fenyegetőzött, majd fontolóra vette, hogy a válás ugyanannyi adminisztrációval jár, mint egy temetés. Lakás után futkosni, felértékelni a könyvtárat, a komódot, a szőnyegeket, megfelezni tárgyakat és gyerekeket. Inkább tűr, és játssza tovább Palló anyukát, fékezve háborgó indulatait.

– Itthon kotlasz, mint egy tyúkanyó. Nyitott házasságban elrendeződnének a dolgok. Gondod lenne rá, hogy munkába állj. A szerelem a legnagyobb hajtóerő. Produkálni akar, eredményt felmutatni.

– Allergiás vagyok a morálodtól. Tudomásul vettem az eszpresszós lányt, Fonónét, a tanítványodat, aki a paplanod alatt vizsgázott, a szúnyoglábú Jutkát, de hogy én?! Ha beleszeretnék valakibe, kiradíroználak az életemből! Már most is csak múlt időben létezel. Volt egyszer egy Palló Iván, gyermekeim atyja.

– Menj vissza a munkahelyedre. S keríts egy nénit a gyerekekhez.

– S egy szeretőt az ágyamba. Jutka már kétszer telefonált. Ne várasd szegénykét. – Kituszkolta az ajtón, összeszedte a szanaszét heverő játékokat. Ez az örökös rakosgatás! Gondolatai szétmállnak, mint ázott selyempapír. Hová tette a szemüvegét? A játékok közt turkál, fiókokat húzgál ki, már azt se tudja, mit keres.

– Mónika, zuhanyozz le!

– Már zuhanyoztam.

– Csupa kosz a térded! – Nincs türelme összeszidni, megbocsátani. Húzza az ágy. A két kicsit még le kell sikálnia. Mesélni nekik. Rég kifogyott a mesékből.

– Mama fáradt. Te mesélj, Mónika. Már nagy kislány vagy.

– A cicás hálóinget akarom felvenni!

A varrókosárból kotorja ki, leszakadt az ujja, meg kéne varrni. Majd holnap. Holnap orvoshoz viszi Ádámot. Mi fér még a holnapba? Mióta készül a pedikűröshöz! Be van nőve a körme, kitaposott, ócska cipőben jár. A balatoni beutalást is el kéne intézni. Hetek óta készül Ágneshez. Évfolyamtársa volt, nemrég jött haza Kuvaitból. Egy erőmű-építkezésen dolgozott. Kifaggatná, milyen az élet Kuvaitban. De hisz azt sem tudja, hogy élnek a szomszéd utcában. Levágták a világ köldökzsinórjáról. A szemüvege hol lehet? Folyton keres valamit. A személyi igazolványát is elhagyta. Órákig ácsorgott, amíg kiváltotta az újat. Hónapok múlva találta meg a kabátbélésében. Lyukas volt a zsebe, lecsúszott.’

– Mesélj, anyu!

– Ma Mónika mesél.

Mónika arcán végsőkig megfeszített figyelem. Fogai ajkába mélyednek.

– Hová megy apa minden este?

– Biztosan dolga van.

– Milyen dolga?

– Tőle kérdezd meg.

– Éjjel mindenki alszik. – Mónika fejére húzza a paplant. – Nem szeretem apát.

– Nem szereted? Miért?

– Csak.

– Mi az, hogy csak?

– Hagyjál!

Mónika érzékeny, könnyen sebezhető. Talán megsejtett valamit. Étvágytalanul piszkál az ételben, otthon felejti a tízóraiját, a tornacipőjét. Mostanában azon kapja rajta, hogy bámul maga elé, s ha szólnak hozzá, összerezzen.

– Aludj, szívecském. – Hanna eloltja a villanyt.

A redőny leszakadt, kiugrott a keretből, csálén lóg. Az utcai lámpák alattomos fénnyel szórják be a szobát. Ilyen alattomos fény szűrődik az életébe is. Belül is lóg egy redőny, nem bírja lehúzni. Képtelen elaludni, olyan fáradt. Ez a Palló anyuka életforma nem neki való. Az orvos biztatja ugyan, hogy Ádám kinövi az asztmáját, dundi, szőke gyerekek hajlamosak rá, idővel rendbe jönnek. De mikor? Mikor?! Beszél a kórház igazgatójával, kér, könyörög, követeli, tartsák ott a gyereket, vagy utalják be a kékesi szanatóriumba. Az idegei tönkremennek az örökös aggódásban. A közösség feloldaná a feszültségét. Mónikát, Mátét napközibe adja, jelentkezik az Intézetben, munkába áll. Részfeladatokkal bíznák meg, rögtön észrevennék: a keze elnehezült, a logikája léket kapott. Hol van már az a Legjobb Hanna? Szegény Hanna lett, a kollégáit nem hatja meg agresszióba csapó gyámoltalansága. Barátai elmaradoztak. Megelégelték kurta, elutasító válaszait, ingerült hanghordozását. Ha elmondaná nekik… Semmit sem mond el. Még sajnálják is?! Mónika nehezen viselné el a napközit, szavát is alig lehet venni. Türelmesen kell kihámozni, mi bántja. A tanítónőnek negyven gyerekre kell felügyelnie, nem kívánhatja, hogy faggassa, vallassa Mónikát.

A napközi nem megoldás. Anyát megkérhetné… de anya hullafáradt, ha néhány órát tölt az unokáival. Elhalmozza őket ajándékokkal, játszik velük, igyekszik áldozatkész nagymama lenni, de egy idő múlva belerokkan az igyekezetbe. Lopva tapogatja a pulzusát, az óramutatóra sandít, derekát dörzsölgetve tápászkodik fel a karosszékből. „Jövő héten felugrom hozzátok, mit hozzak?”

Az előszobában suttogóra fogja a hangját. – Nem tetszel nekem. Lóg a ruha rajtad. S mért nem hordsz melltartót? Én a kórházban a hálóingem alatt is melltartót hordtam.

– Hívok taxit.

– Fiam… Iván soha sincs itthon? S te ezt tűröd?

– Megnézte Horváth a vérnyomásod?

– Arra felelj… hisz látszik rajtad…

Hanna gyorsan a szavába vág. – Itt a taxi, vigyázz magadra.

– Máté, szólj be Erzsikének, Mónika jöjjön vacsorázni.

Máté azzal jön vissza, hogy Mónika nincs ott.

– Hogyhogy nincs ott? – Hanna átszalad a szomszédba.

– Nem is láttuk Mónikát – mondja Aporné.

– Azzal kéredzkedett el hazulról, hogy átmegy Erzsikéhez.

– Itt nem volt.

Hanna megkapaszkodott az asztal sarkában. – Hol keressem?

– A gyerekek néha elcsavarognak. Mire besötétedik, visszajön.

– Leszaladok az utcára. – Papucsa csattog az aszfalton. Megszólítja a járókelőket. – Nem láttak egy barna copfos kislányt?

– Hol kellett volna látnunk?

– Szép kis anya, elveszti a kölykét!

Hazatámolygott, verejtékpatak csurgott a lapockáján. Telefonált a mentőknek. Amíg a válaszra várt, rémképek cikáztak át az agyán. Autó alól húzták ki Mónikát, összeroncsolt testtel. Egy férfi a Gellért-hegyre cipelte. „Ne csinálj cirkuszt! A nagymamához megyünk”, és befogta a száját. Sziklaoduban fekszik Mónika szétfeszített combokkal.

A mentők jelentették, nem szállítottak be egy kislányt, forduljon a rendőrséghez.

– Vigyél magaddal fényképet – mondta Aporné, s nedves törülközővel lemosta az arcát, cipőt adott rá.

– Csak régi képeim vannak, akkor még nem viselt copfot. Az új fényképét a férjem hordja a tárcájában.

– Hol a férjed?

– Nem tudom.

– Nem tudod? – hökkent csodálkozás. – Jó lesz a régi fénykép is. Géza elkísér, megvár. Ilyen állapotban… Behívom Gézát. Igyál egy kis konyakot.

Hanna kiborította a fiókokat. Hová dugta a fényképeket? A varrókosárból kotort ki egy összerepedezett amatőr képet. Épp a nyakánál van a repedés. Mintha spárga feszülne rajta. Elsápadt. Mozgott a szája, torkába ragadt hanggal nyögte: – Megfojtották!

– Anyu, hozd haza a malacperselyt, Mónika elvitte! – kiáltott Máté.

Apor karon fogta. – Semmi pánik. Gyerünk! – A feleségéhez fordult: – Maradj itt a gyerekeknél, és kapcsold be a rádiót. Most közvetítik az olasz–német meccset.

A rendőrségen Hanna nem tudta megmondani, milyen ruhát viselt Mónika. Piros harisnyanadrág. Az tegnap volt rajta. A fehéret vette volna fel? A napok összegabalyodtak. Hétfőn a pettyes ruhát adta rá, ma szerda. Iskolaköpenyben hozta haza, otthon levetette. Mi volt alatta? Virágos kartonblúz? – „Átmegyek Erzsikéhez játszani.” – „Megírtad a leckédet?” – A virágos blúzban nem engedte volna el, tele volt gyümölcsfoltokkal.

– Szív alakú arc… sötétbarna szemek… állán egy kis gödröcske – mondta tompán.

– Könnyen barátkozik?

– Szeszélyes. Hol belecsimpaszkodik valakibe… – elakadt. Jutkára gondolt. Karcos hangon folytatta: – Hol meg elbújik, ha meglátja. – Mért tartozik ez a rendőrségre? – Felüvöltött: – Keressék meg!

– Nyugalom. Tessék hazamenni. Talán már otthon várja a kislány. Ha mégsem… itt a telefonszámunk. Rádión is kerestetjük. Az esti hírek már bemondják.

Aporné előtt csikkekkel teli hamutartó. – Megágyaztam, feküdj le. Majd figyelem a telefont.

Hanna a hintaszékbe vetette magát, sarkát a parkettre koccintva, lendületet adott a széknek, az egész úgy hatott, mintha a szék kétségbeesésében dobbantana. – Hagyj… egyedül akarok… csukd be az ajtót.

– Főzök kávét. Dideregsz.

Nyersen tört ki belőle. – Hagyj!

Meddig ült a sötét szobában? A kinti sötétség összefolyt a bentivel. Nincs… nincs… nincs… – ismételte. A szavak értelmüket vesztve fonnyadtak el. Fel-alá járkált a szobában, az asztalon matatott, kezébe akadt Mónika furulyája. Belefújt. Megbolondultam? Meggyújtotta a villanyt. Ádám egy kendő csücskét szájába gyömöszölve aludt, Máté a hasán feküdt, szétvetett karokkal. Mónika ágya üres. Tenyerébe mar. Mindjárt fel fog ébredni. Nem lehet igaz! Üvöltést hallott, pedig egy hang sem hagyta el a torkát.

Kinyitotta az előszobaajtót, a lift surrogását figyelte. A lépcsőházban pókhálós homály. Megint kilopták a villanykörtét. Ez jár az eszemben, amikor a kislányom… A szobába rohant, felkapta a telefonkagylót… Mért búg ez a nyomorult? De hisz elfelejtett tárcsázni. Hová tette a cédulát, amire a rendőrség számát írta? Egy papír zsebkendőre jegyezte föl, abba fújta az orrát. Eldobta? Derékig hajol ki az ablakon, a párkány a gyomrába vág. Öregasszony sétál a kutyájával. Nehezére esik a séta, csoszog, megpihen. A kutyának szüksége van mozgásra. Eleget sétál ő a gyerekekkel? Holnaptól kezdve… a holnap messze van. Retteg a holnaptól. Ha nem kerül elő Mónika… Keserű nyál önti el a torkát, öklendezve fut a fürdőszobába, már nem éri el a mosdókagylót. Kimerülten törli fel a keramitkockákat. Elnyúlik a nedves kövön. Lucskos ruhája hozzátapad. Ki kéne nyitni a rádiót, talán most mondják be: „Pelle Mónika tízéves kislány… Ki tud róla?”

Hogy tűnhet el egy kislány? Mért szökött ki a kapun? Az apját kereste?

Vak düh rázza meg. Hazug kölyök. Ha előkerül, úgy elveri! Soha egy ujjal nem nyúlt hozzá, de most vörösre pofozza.

Szerencsétlen őrült! Nem… Engem kéne vörösre pofozni. Azt sem tudom, milyen ruha volt rajta! A szennyesládába túr, arcát a ruhákba temeti. Elnyújtott hang motoz a falak között: – Anyuuuu… – a függöny mögül sikolt: „Anyuuu…” – majd segélykérőn, levegő után kapkodva: – Anyuuu… – Nem a fülével hallja, hanem bent valahol a melle táján. Csend van, fülledt csend. Fásultan vonszolja magát egyik széktől a másikig. Hol találja meg Ivánt? S ha megtalálja is; mit tud segíteni? Vár. Cammogó percek. Háromszázhúsz percet gyűrt le. Félrebillent fejjel kuporodik az ágy szélére. Át kellene húzni a párnát. De az még őrzi Mónika szagát. Nincs is szaga. Szájába dob egy nyugtatót, kiköpi. Az ajkába harap. A fizikai fájdalom elnyomja vacogó félelmét, mely lábujjától a fejbőréig kúszik. Százig számol. Ezerig. Majd visszafelé. Ugyanaz az elviselhetetlen némaság.

Csengetnek. Nem hallucinál? Az agyában berreg a csengő. Az ajtóig vánszorog, félrerántja a reteszt.

Pólóinges férfi áll az ajtóban, ölében Mónika.

Artikulálatlan hangok törnek ki belőle, torlódó mássalhangzók, elcsúszott e-ek, rikoltó ó-k.

– Semmi baja a kislányának, alszik, ki van merülve. – Óvatosan lefejti Mónika karját a nyakáról, Hanna magához rántja, kitátja a száját, mintha le akarná nyelni.

– Ne költse fel. Dugja ágyba, és maga is feküdjön le.

– Él! Él! – Hanna a férfi mellére zuhan, aki döbbenten hátrál.

– Nyugodjon meg. Túlságosan fel van spannolva. Aludja ki magát. Holnap felkeresem, és elmondom…

Hanna megmarkolja a karját. Kitörő zokogás rázza meg. Soha életében nem sírt. A fájdalom szorítását önfegyelemmel tűrte. De most kizúdul belőle féken tartott szenvedése, vad sírásba robban. Lerántja Mónika bugyiját, reszkető ujjal aprócska szeméremdombján babrál. – Bántották?

– Senki nem nyúlt hozzá. A pályaudvaron találtam rá, egy malacperselyből piszkálta ki az aprót, és bőgött, keservesen bőgött. Nincs itthon valami idegcsillapító? Hozok vizet. Hol a konyha?

Hanna csak arra emlékszik, hogy víz löttyent a térdére, elejtette a poharat, a férfi rászólt: — Szedje össze magát! – s lenyomta a kilincset. Kulcs fordult meg a zárban, a homályos üvegajtón Jutka árnyéka ugrált. Susogás, pisszegés, távoli villanyfény, mintha az éjszaka mennyezetén lógna egy kimustrált lámpa.

Hát erre nem számított, hogy összeakad azzal az asszonnyal, akinek a nevét is elfelejtette. Az egyik gyerek műanyag ülőkében volt a hátára szíjazva, a másiknak zsebébe süllyesztette a kezét, fegyelmező mozdulat volt ez inkább, mint becéző, Mónika néhány lépéssel előttük sasszézott, arckifejezése meghazudtolta játékos szökellését, töprengő homloka sehogy sem illett a jókedvű ugrabugráláshoz. Mihelyt megpillantotta, hozzászaladt, derekához nyomta a fejét, gyorsan elkapta. – Hazudtál! Azt mondtad, eljössz hozzánk.

– Épp most akartam elmenni. – Nem hangzott elég meggyőzően, Mónika anyját nógatja:

– Anyu, hívd te is!

– Hívás nélkül is jövök. Megkínálsz kávéba mártott kockacukorral, ugye, megkínálsz? Én pedig megtanítalak sakkozni. De előbb kérd meg a mamádat, mutassa be az öcséidet. – Kiemelte Ádámot a nyeregből, talpra állította, kezet rázott vele. – Barót Ferenc vagyok. Téged hogy hívnak?

– Nyűgös, nem aludt, délután sem tudtam rávenni, hogy aludjon. – Hanna füle mögé seperte a haját. – Még meg sem köszöntem magának… olyan zaklatott voltam, olyan dúlt…

– Azért tűntem el. Most felszaladhatok. Mónikáról szeretnék egyet-mást…

– Hazahozta, ez nekem elég.

– De hogy került a pályaudvarra? Nem érdekli?

– A pályaudvaron talált rá? – Lehámozta a kesztyűjét, a tenyerét csapkodta. – Hiába faggattam, egy hangot se szólt róla. Máté, köpd ki már azt a rágógumit!

Barót tekintete körbejárta Hanna arcát. Mintha futtában kapkodta volna össze a vonásait, türelmetlenül, oda sem figyelve. Ha kicsit törődne magával… mindegy. Móni a fontos. Hogy ne akarjon többé világgá menni a malacperselyével.

– Jaj, a kulcsaim! Elsüllyednek ebben a dzsungelben. – Hanna hosszas kaparászás után kinyitotta az ajtót. – Ha talál egy széket – kötve hiszem –, üljön le. Összeütök valami vacsorát. Vagy előbb csináljak rendet?

– Majd mi rendet csinálunk Mónikával.

– Nálunk maradsz?

– Amíg el nem alusztok.

– Aztán is… mindig.

– Hozz fogasokat, beakasztjuk anyád ruháit.

– Mind lóg rajta. Be kéne venni őket. Azért rakta ki.

– Mit keres az ellenőrző könyved a játékpolcon?

– Nem akarom megmutatni anyunak. Az van beírva, hogy… dugd el!

Barót átfutotta a bejegyzéseket. – Egy ilyen jó kislány mitől ilyen rossz?

– Csak gyereket szabad büntetni?

Hanna behozta a vacsorát, ölébe vette Ádámot. – Nyisd ki szépen a szád. Hamm! A gyerek elfordította a fejét.

– Na – mondta ingerülten –, mi lesz?! Nem alszol, nem eszel, kiköpöd az orvosságot. Bocsásson meg, az idegeim… Az a szörnyű sokk… még nem hevertem ki. Mónika, hozd be a sonkát, kint felejtettem. A frizsider felső polcán megtalálod.

– Apa megette.

– Itthon sem volt. Szegeden tartott előadást.

– Reggel kimentem pisilni. Jutka néni apu ágya szélén guggolt, és apu szájába lógatta a sonkát.

Ezek szerint Jutka itt aludt. Semmi értelme, hogy együtt maradjunk Ivánnal. Mi köt össze minket? Még a szaga is idegen. Nem is értem, hogy estem teherbe Ádámmal. Hisz Iván akkor már csak tisztát váltani járt haza, és közben bonyolult szerelmi ügyeiről beszélt panaszkodva, dicsekedve, letaposva érzékenységemet. Új ingerekre vágyik, hangoztatta. De életében a fix pont én vagyok. A fix pont többször is szerepelt, különösen, ha kért valamit. Gépeljem le a tanulmányát, rajtam kívül senki sem igazodik ki agyonfirkált kéziratában. Intézzem el az útlevelét, látogassam meg édesapját a kórházban satöbbi. Azzal elviharzott, nyilván kevésbé fix pontokhoz. Talán álmában bújt hozzá, más asszony ágyába álmodva magát, és én hülye… Nem vagyok azonos önmagammal. Joó Hanna elsüllyedt bennem. Ehhez a szétszórt, örökké elfoglalt, mindent félbehagyó asszonyhoz semmi közöm. Ki ez az alak az asztalnál? Mintha azt mondta volna… Mit is? Megint nem figyeltem. Megvan! Barót.

– Tessék, Barót úr. Csak olyan közértvacsora. Legközelebb főzök valami tisztességes… Ádám, ne kínozz! Mars az ágyba!

Barót kivette az öléből, maga mellé ültette. – Egyedül eszel, már nagy fiú vagy. Nem kell téged etetni.

– Megígérted, hogy mesélni fogsz – szólalt meg Mónika.

– Majd ha lefeküsztök.

– Igazi mesét.

– Mi az igazi mese?

– Ami megtörtént. – Tétova csend. – Én is igazi mesét mondtam neked. Tudod… ott, a padon.

Szegényke. Sírdogált, csörgette a perselyt, mutatóujjára csavarta a haját, értelmetlen szavakat motyogott, s amikor megszólította, futásnak eredt. Órákba telt, amíg kicsikart belőle néhány zavaros mondatot, vigyázva összerakosgatta, hogy igazi mese kerekedjen belőle. Mese? Valóság.

– Erről nem beszélünk. Becsületszavadat adtad. Különben is, ami megtörtént, nem mese. A mesét kitalálják.

– Találj ki olyan mesét, olyan mesét… sét – Mónika a nyakára mutatott. – Itt van, de nem tudom kimondani.

– Súgd meg. – Barót megveregette az arcát, mely pillanatonként változott. Az előbb még élénk, kíváncsi kislány arcát riadt, felnőtt-tekintet fedte el.

– Leszedjük az asztalt, megfürdetjük Ádámot, addig anyukád feketét főz, te meg a számba dugod a kávéba mártott kockacukrot.

– Itthon van apa. Most nyitja az ajtót. Ha bejön, elbújok.

– Miért bújnál el?

– Úgyse fog keresni! Megkérdi, van-e postája, és rögtön kimegy. Feri bácsi nálunk alszik?

– Csacsiságokat kérdezel. – Hanna ujja hegyével megnyomkodta a homlokát. – Feri bácsi vendégségbe jött, ha jó leszel, újból meglátogat.

– Mikor válunk el aputól?

– Honnan veszed, hogy elválunk?

– Erzsike mamája mondta egy néninek: ezek elválnak.

– Ne hallgass rájuk!

– De én szeretnék elválni.

Barót megfogta reszelős kis kezét. – Már kifundáltam, hogyan mesélek nektek. Én elkezdem, Mónika folytatja, én befejezem. Ha nem tetszik a vége, más véget csinálsz.

– Kezdd el!

Elnémult a ház. A csend kihangsúlyozta a rendetlenséget, mely a gyereklármával keverve szinte természetesnek hatott. De ahogy kettesben maradtak az állólámpa sápadt fényébe húzódva (két körte hiányzott a lámpából), Barót mint egy illusztrációt látta mindazt, amit Mónika nem tudott megfogalmazni, s csak hüppögésből, félbetört mondataiból állt össze a kép. Az apa csupán az ajtó alól kiszűrődő fénysáv.

Az asszony maga alá húzott lábakkal ül szemben vele, nem éppen megfelelő póz egy háromgyerekes anyának, akinek erejéből arra sem futja, hogy rendet teremtsen. Másra tartogatja az energiáját? Itt egy nedves törülköző, ott egy rokkant szék, teledobálva használt papírszalvétával, üres zacskókkal, a könyvespolcon tejeslábas, hogy kerülhetett oda? Az íróasztalon üres orvosságos tubusok, mellettük játék autó. Miféle asszony ez? Nemcsak az otthonát hanyagolja el, de önmagát is. Lompos, olyan csak azért is lompos! Biztosan van valami elképzelése – rögeszmének is nevezhetjük –, amelynek megvalósítására törekszik, semmi más nem érdekli, fütyül a világra.

Szerencsére ő már túl van a nehezén. Igyekezett megfejteni Mónika titkát, voltaképpen egyszerű eset, elszökött hazulról, az otthont nem érezte otthonnak, ismeretlen világba vágyott. Hátha ott megtalálja az apját, akit a szomszéd szobában hiába keresett. És kell lenni valahol egy igazi mamának, aki tud játszani. Ez nem tud.

A valóságot nem lehet tapintatosan közölni. Ez van. Sajnálom.

Hanna leszegett állal hallgatott. Hirtelen kifújta haját a homlokából, s csöppnyi iróniával jegyezte meg: – Tehetségtelen anya vagyok. A lelkemet tenném ki a gyerekeimért, de mit érnek a lelkemmel? Gyenge minőségű. Jobban járnak egy labdával vagy egy ugrókötéllel. Hálás vagyok, amiért megmondta nekem, amit úgyis tudok.

– Miért nem változtat rajta?

– Miért? Miért?! Ne rólam beszéljünk. Engem jobban érdekel… Mónika folyton emlegeti magát. Mivel hódította meg? Ragaszkodik magához, azt szeretné… tölthetek még egy kávét?

– Fejezze be, amit mondani akart.

– Hű, de szigorú! – Hanna arcán csenevész mosoly futott át. – Egy kis szigor, gyöngédséggel fűszerezve, egész jól jön nekem. – Félrehúzta a száját. – De ez hiánycikk, mint a mosópor meg a képszög. Ki kéne rángatni engem ebből a bezártságból, hogy azt csináljam, amire készültem, ami értelmet ad az életemnek. Házakat, iskolát építeni! Ehelyett mosogatok, gyerekekkel vesződök.

– Magával is vesződött az anyja.

– Neki nem voltak tervei. A házassága is problémamentes, átlagházasság volt. Férjhez adták. – Mit fecsegek itt összevissza? Azt sem tudom, kinek fecsegek. Barót Ferencnek hívják? Ki az a Barót? Informáljon.

– Kérem. Ablaktisztító vagyok.

– Tréfál?

– Tréfának hat? Minek nézett?

Hanna vállat vont. – Eszembe sem jutott találgatni, ki lehet. Most valahogy kibukott belőlem egy hülye vallomás. S meghökkentem, kinek vallok és minek?

Mosolya grimaszba zsugorodott. – Hálából mondtam el, hogy gyáva vagyok, ragaszkodom a kényelemhez, mit kényelem, csak látszat, nyűg. Na, elég!

Az eső eleredt. Reszketeg sávokat húzgált az ablaküvegre, majd összemosta az egészet.

– Van esernyője?

– Majd ha nyugdíjas leszek. Diákkoromban belerohantam a záporba, hadd csapkodjon! Kitátottam a számat, nyeltem a zamatos esőt.

– Maga nem ablaktisztító. – Hanna úgy vizsgálgatta, mint egy tárgyat, melynek rendeltetését nem ismeri.

Jelentéktelen profil, amilyet összetéveszt az ember. A szeme viszont összetéveszthetetlen. Rombusz alakú. Kislány korában a füzetbe csupa rombuszt rajzolt, sose hitte, hogy egyszer megelevenedik a tussal húzott rombusz, s kékesbe játszó szürke szempárrá változik.

– Ablaktisztító vagyok. Kényelmesen elvégzem a munkám, senki sem dirigál, senki sem írja elő, mit gondoljak, mit nyeljek le.

– Szóval nem ez a foglalkozása?

– Fontos? – Ránc gyűrődik a szája sarkába, korát meghazudtoló ránc. Haza kéne menni. Mi tartja itt? Mennyivel barátságosabb az ő huszonöt négyzetméteres odúja. A karosszékbe veti magát, térdén könyv, bekapcsolja a lemezjátszót, a zene meglódítja az érzelmeit, minden feltisztul, áttekinthetővé válik. Semmi értelme itt lopni a napot. Mónikával azért törődni fog. Rászorul szegény. De az anya határozottan terhére van. Hogy hanyagolhatja így el magát egy fiatal nő? A pulóveréből kilóg a blúza. A gallérján látszik, hogy már napok óta viseli. Haja ápolatlan, zsíros. Nem csoda, hogy a férje be sem kukkant hozzá.

– Tanár voltam – mondja váratlanul. – Meg van elégedve?

– Mi az, hogy volt?

– Helyre akartam tenni a történelmet. Két fegyelmivel megúsztam. Megutáltam magam. Legyek jó fiú, s tanítsam azt, amit nem hiszek? Inkább ablakokat mosok tisztára, mint hősöket.

Hanna megszorította a kezét. – Maga az én emberem. Én sajnos…

– Ha nem mondja is, észreveszem. Puhány. Hétfőn új életet kezdek, határozza el, de a hétfőket keddnek nézi. Marad minden a régiben.

– Konyakot, viszkit? Arra igyunk, hogy holnap hétfőre ébredjek.

– Segítek magának.

– Hogy tud nekem segíteni?

– Bízza rám.

Barót nem értette, miért ajánlotta fel a segítségét, hisz egy perccel előbb még arra gondolt, minél előbb meglóg innen, visszamegy a „nagyságos fejedelemhez” Rákóczi Ferenchez, itt hagyja ezt a kívül-belül slampos asszonyt. – Mónikáért teszem, mentegetőzött, túl korán kapott kóstolót a magányból. – Menjen vissza a munkahelyére. Valósítsa meg önmagát. – Fúj, de szépen hangzik. Gyorsan visszavonom. –Maradjunk abban, hogy dolgozni fog.

– Miben segít? Udvariassági rohamnak fogom fel az ígéretét. A rohamok elmúlnak.

– Magának még rohama sincs.

Hanna felnevetett.

– Min mulat?

– Kicsúszott a száján, hogy segíteni fog, de máris megbánta. Most dühös.

Belém lát, gondolta Barót. – Ha holnap valóban hétfőre ébred, szedje össze magát, úgy jelentkezzék az Intézetben. Ádámra majd vigyázok.

Az ajtó kipattant, Palló rosszul begombolt pizsamában, kezében borosüveggel Hannához lépett. –Nem találom a dugóhúzót. Á, vendéged van? – Bólintott. – Örülök. Igazán örülök. – Hátba veregeti Barótot. – Vigasztald meg Hannát, nagyon el van kenődve, bár semmi oka rá. Bejöhetsz, Jutka. Kis tanítványom.

A kis tanítvány bicskával benyomta a dugót. – Ne vesztegessük az időt keresgéléssel, igyunk! – Megcsókolta Hannát. – Miért nyávog éjszaka Mónika? Nyávog, járkál, motyog. Ismerek egy gyermekpszichológust, elvisszük hozzá.

– Nem pszichológus kell neki. Azt tanulta, hogy a szülők apából és anyából állnak.

– Mindenki másképp szeret. Én rendhagyó apa vagyok.

– Ezért boldogtalan a lányod.

– Ne drámázz! Mónika szeszélyes. Egyik percben majd kiugrik a bőréből, aztán hirtelen elszontyolodik. Rád üt.

– Nem vitatkozom, fáradj a szobádba.

– Kidobsz minket? – Jutka szemtelen mopszliképén jókedv cikázott. – Görbe estét akartunk csapni. Iván moseli bort kapott, befejezte a tanulmányát, neked akadt egy partnered…

– Partner! – fakadt ki Hanna. – Buta tyúk! Barót találta meg Mónikát, most idejött érdeklődni utána. Szívén viseli a sorsát, nem úgy, mint… Ej, hagyjatok. – A levegőbe rúgott, cipője lerepült a lábáról, Iván eléje térdelt, felhúzta.

– Ne hisztizz! Mással is megesett, hogy a gyereke elcsavargott. Kölyök koromban két napig bujkáltam egy cirkuszban. Nem az apámat tették felelőssé, jól eltángáltak. Futnak a szemek a harisnyádon.

– Még itt vagytok?

– Kire haragszol? Vésd jól az eszedbe; akkor is összetartozunk, ha a testünk már nem felel egymásnak. Szerelem nélkül nem tudok élni. Tudomásul vetted, igaz? Véd- és dacszövetséget kötöttünk. Hiába tagadnád, drukkolsz értem, fontos neked a pályám, a közérzetem, a lelki kondícióm. Én pedig hozzád nőttem, nem hagyom lenyesni magam. Hányszor biztattalak, szeress bele valakibe, boldog lennék, ha boldognak tudnálak.

– Mi köze ehhez Barótnak?

– Igyatok velünk.

– Ne erőszakoskodj.

Mocorgás szűrődött be a gyerekszobából, nyögdécselés, a nyugtalanság jellegzetes neszei. Mónika álmosan betapogatózott, öklével a szemét dörzsölte, és úgy nézett körül, mint aki eltévedt. Fázósan összehúzta magát, Barót térdére könyökölt.

– Itt hagytál.

– Hol itt? Anyunál, apunál vagy.

– Ne cirkuszolj! – szólt rá az apja. – Sétálj vissza az ágyadba, kapsz egy esti puszit.

– Nem kell. Feri bácsi fogja a kezemet, amíg alszom!

– Nekem is aludnom kell. Holnap eljövök hozzád, kitalálunk egy szép mesét.

– Inkább fogd a kezem! Arról szóljon a mese, hogy fogod.

– Micsoda szentimentális kis hólyag – vihogott Jutka. – Tőlem sem kell puszi? Pedig vicces puszikat adok.

Mónika mindkét kezével átkulcsolta Barót térdét. – Veled maradok.

– Mondtam már, meg foglak látogatni.

– Mindennap?

– Nem ígérek olyat, amit nem tudok betartani. Mihelyt lesz egy kis időm, eljövök.

– Legyen időd! – kiabált Mónika, s ökölbe szorította a kezét.

– A szeretet zsarnok – jegyezte meg Hanna. –Menj aludni, fiam, egy hangot se halljak többé.

– Mi is eltűnünk a balfenéken. Kettesben tartjuk meg a görbe estét. Négyesben mulatságosabb lett volna. – Jutka csókot nyomott Hanna feje búbjára. – Még mindig elveid vannak? – S mert Hanna nem válaszolt, magával húzta Ivánt, s becsapta az ajtót.

– Ki ez a Jutka?

– A férjem szeretője.

Mit lehet erre… – Milyen magától értetődően mondja, keserűség nélkül.

– Látom, elképedt. Én már megszoktam, örökké szerelmes. De kell neki ez a közös fedél. S úgy látszik, nekem is kell. Félek a magánytól. Páros magányban élek, de legalább van kit vádolnom, az is valami. Azt mondom magamnak, hát ő már ilyen. Hogy miért tűröm el, arra nem felelek.

– Senki sem faggatja. – Barót felállt. – Úgy osztom be az időmet, hogy foglalkozhassak Mónikával.

– Mindjárt bőgök.

– Isten őrizz! A bőgésre szánt időt fordítsa arra, hogy rendbe szedi magát. Menjen fodrászhoz, kozmetikushoz.

– Igyekezni fogok, tanár úr. – Mosolyogni próbált, de valahogy nem sikerült.

Mióta Hanna dolgozni járt, a világ megperdült körülötte, kitágult, feledésbe süllyedt tervek bukkantak fel, az élet megtelt halaszthatatlan tennivalókkal, váratlan örömökkel. Barótnak naponta beszámolt munkájáról, olyan hangon, melyben meghatottság és öröm kavargott. – Magának köszönhetem – tette hozzá –, mindent magának! Ellátja a gyerekeimet…

– Jutka segít – vágott közbe Barót. – Már sorolta is. – Inhaláltatja Ádámot, tornáztatja, szolfézsra kíséri Mátét, felfedezte, hogy muzikális a srác. Én meg Mónikát patronálom. No és a lakás! láthatja! Minden a helyére került. Azelőtt olyan kép tárult itt elém, mintha épp költözködnének. Jutka mindent átrendezett, felfrissített.

– Jutkával együtt csinálták? – Meghatározhatatlan szorítás fogta marokra a torkát. – Tulajdonképpen miért törődik maga velünk?

– Azért kellett otthagynom a pályámat, mert a hősökből esendő embereket csináltam. S most azért vagyok itt… – tűnődve kapirgált az állán… –, hogy az esendő embereket talpra állítsam. Például magát.

– Érdemes ennyi energiát fektetni belém?

– Ne provokáljon olyan választ, amit hallani szeretne. Elégedjék meg azzal, hogy megszerettem Mónikát. Próbáltam otthont teremteni neki. Ez talán sikerült. És maga is azt csinálja, amire vágyott.

Hanna kinyitotta a száját, kis levegőt szippantott be. – Ha arra kérném… nem kerülgetem… Hol van az megírva, hogy mindig a férfi kezdeményez? Most én leszek a kezdeményező. Szeressen egy kicsit! – Két tenyere közé fogta Barót arcát.

Barót lefejtette az ujjait. – Maga biztosan hálából… leköpném magam, ha kihasználnám a háláját.

– Értse meg! Szeretem magát. Lehetetlen, hogy ne érezze. Olyan nehéz engem viszontszeretni?

Barót olyan figyelmesen nézett rá, mintha mikroszkópon keresztül vizsgálná. – Fura nő maga, Hanna.

– Ez minden?

Árulja el, hogy kísérletezett, hogyan tud átformálni egy kétségbeejtően lompos asszonyt, aki mindent un, rosszul szereti a gyerekeit, nem bírja felbontani megalázó házasságát? Na és itt van még Mónika, lelki pókhálójával, óvatosan kell lefejteni róla, tündérvilágot csempészve a valóságba. Ehhez kiegyensúlyozott anyára van szükség. Hanna ki van cserélve. Felszabadult, majd szétfeszíti a tettvágy, a külsejét is átgyúrta. Eltűnt a nyúzott, türelmetlen asszony, akin minden lógott, a haja, a szoknyája, a díványra dobott gyerekkabátok alól halászta ki blúzát, s nemcsak a holmiját nem találta, önmagát sem.

Nem, Hanna nem szép. De keskeny arca, zöldesbarna szeme jelent kiált akkor is, ha nincs jelen. Muszáj figyelni rá, betolakszik ezernyi dolga közé, ha egy szót se szól is, hallani a hangját.

– Rendbe akartam szedni az életét. De hát egyéb célom is van, egyéb elintéznivalóm is. – Szárazon, szakadozottan nevetett. – Sosem érdekelte, mi foglalkoztat, mi ellen lázadozom, mit próbálok megváltoztatni.

– Mindent tudok magáról.

– Csak azt ne mondja, hogy a lelkembe lát.

– Nem hagyom lerázni magam. – Hanna megmarkolta a karját. – Kell, hogy maga is szeressen. Különben miért ragadt itt? Miért varázsolt a csúf kis kacsából hattyút?

– Hattyúnak képzeli magát? Úgy látszik, a kísérletem túl jól sikerült; én egy ázott kis verebet tartottam a tenyeremben, mit kezdjek egy hattyúval?

– Szeresd.

Barót szinte indulatosan eltaszította, s ugyanakkor utánanyúlt, mintha a teste nem tartozna hozzá, s beleegyezése nélkül rántaná magához. Józan fejjel zuhant vele a díványra. Hanna lábai abroncsként feszültek rá. Ez hála lenne? – villant át rajta, de nem bírta kitépni magát az orvul rátörő gyönyör fogságából.

– Mama, vizet adjál – Ádám kiszökött az ágyából, mellette topog, az anyját keresi. – Mama, vizet!

Barót gyorsuló ritmusa megszakad, feltápászkodik, vonásait torz vigyor zilálja szét, a szenvedés ákombákomja.

– Kérek, így mondd, vizet kérek. Na! halljuk!

– Hanna, úgysem találod ki, hová utazunk tavasszal – Palló hatásszünetet tartott. – A Kanári-szigetekre.

Hanna salátát tett Barót tányérjára. – Hogy értsem ezt a többes számot?

– Ahogy mondom. Tavalyelőtt Máltában voltunk, 81-ben Egyiptomban, most is azt a lótuszparfümöt használod, amit ott vettem neked.

– Ádám orvosnőjét szagolhattad, mert neki ajándékoztam a parfümöt.

– Azt hittem, a plafonig ugrasz örömödben. A Kanári-szigeten akartam megünnepelni a születésnapodat.

– Meghat a gyöngédséged. Én is meghatóan gyöngéd leszek. Vidd inkább Jutkát.

– Osztályon felüli vagy! – hadonászott Jutka. –Még sohasem láttam komoly tengert. A Balatonnál tovább nem jutottam. Most végre…

– Csakhogy én ragaszkodom Hannához. A teljes kikapcsolódásomhoz tartozik, ahhoz, hogy elengedjem magam, lazítsak. Úgy van velem, mintha ott sem volna. Szükségem van rá.

– Le kell mondanod rólam. Olyan munkám van, amelyből legfeljebb pár napot szakíthatok ki. Ezt a pár napot Ferivel töltöm a Mátrában.

Barót idegesen fészkelődik. Tisztában van vele: Palló már régen tud a kapcsolatukról, de hogy ilyen magától értetődően beszélnek róla… Viszolyog ettől a nyilvános vallomástól.

Mihelyt magukra maradnak, szemrehányóan jegyzi meg: – Miért kötötted az orrukra, hogy együtt megyünk?

– Nincs titkolnivalóm.

Barót rágyújt, mélyen leszívja a füstöt, a hamutartóba nyomja a félig szívott cigarettát. – Vágyódtam rá, hogy együtt legyünk… ne törjenek ránk a gyerekek, ne izgasson, hogy egy fal választ el a férjedtől. Ez csupán ránk tartozik, kettőnkre.

Hanna kigombolta Barót ingét, apró csókokat záporozott a mellére. – A nevedet is jólesik kiejteni. Feri, Ferenc… Már foglaltam szobát.

– Nem is szóltál nekem.

– Meglepetésnek szántam.

– Négy épület ablaktisztítását vállaltam el.

– A kollégáim nem hiszik el, hogy egy ablaktisztítóba vagyok szerelmes. Látom, haragszol, amiért eljárt a szám. De nem bírtam ki… muszáj volt beszélnem rólad. A boldogság sokszorozódik, ha megosztják… túlcsordultam… De azért szeretsz? Szeretsz?

Barót megcsókolta Hanna szemét, az egyiket, aztán a másikat.

Hanna kivitte bőröndjét az előszobába. A taxi már egy félórája vár – és Barót sehol. Négy múlt öt perccel. Idegesen fel-le húzogatta a kesztyűjét.

– Jutka! Ugye, vigyázol a gyerekekre?

– Hát persze! Hisz eddig is én vigyáztam. No meg Feri. Mónikának varrok egy muris jelmezt farsangra. Csini vagy! Valósággal kivirultál. Ez az új frizura is jól áll! Ádámot holnap kontrollvizsgálatra viszem. Most meg lecipelem a koffert.

– Az utcán ácsorogjak? Ferinek már rég itt kéne lennie! Sose késik. Csak nem történt vele valami?

– Fenét! Talán rájött egy hasmenés. Vagy székrekedése van. Vagy otthon felejtette a noteszét, és visszaszaladt érte.

Hanna kifizette, s elküldte a taxit. Feri biztosan taxin jön érte, talán dugót kapott a Lánchídon, ott néha félórákig vesztegelnek a kocsik.

– Hány óra? Szent isten! Már elment a mátrai busz!

Lekapta a sapkát a fejéről, új frizurája szétzilálódott. Tegnap nem találkoztak, Feri csak épp felszaladt Mónikával átvenni a matekfeladatát, és eltűnt. Biztosan megint egy esendő emberre bukkant, akibe lelket kell önteni. Ennyi jóságtól falra mászik! Ronda dög vagyok, állapítja meg elégedetten. Ronda dög, ismétli felajzottan, örömvárón, türelmetlenül, ronda dög, nem hagyom veszni ezt a napot, ezt az éjszakát Ferivel kettesben, háborítatlanul… „Kettecskén, az élet édes álom kettecskén…” zengett vissza a messzi, messzi múltból valami ragacsosan édes dalocska.

A telefon felberreg. Olyan hirtelen kapja fel a kagylót, hogy könyökével lever egy poharat, a víz a szoknyájára ömlik, lesöpri, oda se figyelve, mintha nem is víz, hanem morzsa szóródott volna rá. – Halló, halló! No végre! Te vagy az? honnan beszélsz? Egy utcai telefonfülkéből? Mi történt? Elfelejtetted, hogy ma utazunk?

– Elfelejtetted, hogy ma szülői értekezlet van? Ott voltam az iskolában…

– Angyal vagy, Ferikém, földre szállt angyal, de lekéstük a buszt. Most mit csináljunk? Tudod mit? Elkérem az Iván kocsiját, azzal megyünk…

– Mónikáról csupa jót mondtak. Szorgalmas, nyugodt, kiegyensúlyozott…

– Jó… majd útközben elmeséled – vág közbe Hanna.

Csönd. Megszakadt a vonal? Hanna türelmetlenül rángatja a zsinórt, kétszer is belehallózik a kagylóba, aztán szavaszegetten vár. Vár, vár… örökkévalóság ez a fenyegető fél perc…

A drót túlsó végén, a telefonfülkében toporgó Barótnak is végestelen hosszú ez a harminc másodperc. Belezsúfolódik minden gyötrelme, kínlódása, álmatlan éjszakái… töprengései, hogyan vessen véget ennek a… hogyan mondja meg, hogy elég, elég volt! Hogy kilép ebből az ultramodern mocsokból, ebből a házastársi jóváhagyással szentesített promiszkuitásból, ebből a „nyitott házasságból”… Bratyizni a férjjel, pajtáskodni a férj szeretőjével, összefeküdni a feleséggel… s mindezt a jó tündér maszkjában, aki rendbe rázza az elhanyagolt asszony életét. Egy fenét ráztam rendbe! Micsoda hazug jókodás volt az egész! Vagy nemcsak az volt? Azt a hüppögő kislányt, a perselyét rázogató Mónikát csakugyan megsajnálta, s azt a lompos, zilált, rémült asszonyt is, azt a szétszórt, védtelen teremtést… aztán… nem hagyhatta befejezetlenül a művét… Hannának nemcsak az emberi mivoltát kellett visszaadnia, hanem az asszonyt is felkölteni Csipkerózsika-álmából.

Nem, ez sem igaz! Hazudok magamnak, és el is hiszem a hazugságaimat. Mikor lefeküdtem vele, az ösztöneim diktáltak, nem az agyam… De most már elég volt! Most már magamat kell mentenem, a Hanna testi-lelki egyensúlyáért nem aljasodhatok el… És Mónikának sincs már szüksége rám, rég kiheverte szökési kalandját. Hanna nem bírja tovább a fülrepesztő csöndet.

– Siess már, Feri, én addig elkérem a kocsit…

– Ne kérd el, Hanna.

– Mi van veled, Feri?

Hanna hangja rémült. Az egész asszony rémült. Fél kezével kilógó blúzát gyűrögeti, dugná vissza a vízfoltos szoknyájába, szeme megtelik siető, stréber könnyekkel, az olvadó szemfestéktől fekete könnyekkel…

– Nem megyek veled, Hanna, itthon maradok.

Kimondta hát… A telefonfülkét megzörgeti egy férfi, hogy fejezze már be a beszélgetést. Barót visszaint neki, hogy rögtön.

Hanna nem fogja fel mindjárt, amit hallott. Mert csak a hangot figyelte, amely gyöngéd volt, sebfújó, simogató. De a következő percben már villámként cikázik át rajta a vattás hangba burkolt mondat értelme. Arcához kapja a kezét, végigmázolja a gyászkönnyekkel. Ott áll, összekenve, lógó blúzban, vízfoltos szoknyában, kifosztva, összetörve, megalázva, ott áll, és csak egyre gondol: felülkerekedni! A vereségét győzelemmé hazudni!

A hangja még felpuhult, még nem alkalmazkodik az álcázáshoz. – Én voltam a kezdeményező. Igen, én. Erőszakosan, vadul akartalak.

A nyaka belesajdul az erőlködésbe. Nagyot nyel.

– Most elhagylak. Vége. – A hangja már megkeményedett, kopog, mint a jégeső. – Én hagylak el, érted? Hol van az megírva, hogy mindig a férfi keressen új szeretőt?

– Vigyázz magadra, Hanna! Remélem…

Az automata kikapcsolt, Barót nem tudja befejezni a mondatot.