Ráth-Végh István

A varázsvessző

(Részlet)

fapadoskonyv.hu

www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

A könyv az alábbi kiadás alapján készült:

Gondolat 1966

Korrektor: Hoppe Adrienn

Borító: Nádler Rita

ISBN 978-963-299-885-5

A varázsvessző világából

A varázsvessző története

Mi a varázsvessző?

Csodálatos szerszám, rávezet a föld mélyén rejtőző kincsekre. Megrándul a vesszőt tartó ember kezében, ha a föld alatt áramló vizek vagy érctartalmú rétegek fölé érkezik vele. Évezredek babonás képzelete szőtte körül a mese szivárványszín fonadékaival – ma pedig tudósok bontogatják a mese szálait, s azt állítják, hogy a babona szövete alatt komoly valóságra akadtak, vagyis a varázsvessző létezése tudományosan igazolva van.

Több csoport vív betűharcot a varázsvessző körüli irodalomban.

Az egyik a vakon hívőké. Tagjai az okkultista világból sorozódnak. Ők médiumi erőt látnak a varázsvesszős forráskutató vagy érckutató személyében. Szerintük ezek rejtett érzékenységgel rendelkező, úgynevezett kryptaesthetikus egyének, s médiumi erejük idézi elő a vessző kilengését,

A másik tábor kicsiny, de annál hangosabb. Helyesebben: annál gorombább. Ugyanis a hivatásos szaktudósok, geológusok egy csoportja röviden efféle szavakkal intézi el a varázsvessző kérdését: ostobaság, butaság, szélhámosság,

A harmadik gárda tulajdonképpen nem harcol, hanem mit sem törődve a hadizajjal, megy előre a maga útján. Ezek a varázsvessző modern, tudományos kutatói.

Hát sem vakon hinni, sem elvakultan leszamarazni minden hívőt nem lehet. Közös hibája a vakoknak is, az elvakultaknak is, hogy nem rendelkeznek elég anyagismerettel. Gyér számú adataikat másodkézből, sőt hatodkézből veszik; rostálatlanul használják fel, s csak azzal az adattal állnak elő, amelyik álláspontjukat igazolni látszik.

Nem az a célom, hogy akármelyik tábor igazságát szolgáljam. Összegyűjtöttem a legérdekesebb adatokat a varázsvessző sokszázados történetéből, ezek egymás után sorakoztatva, színes, változatos képet adnak erről a kultúrtörténeti kuriózumról.

Két élesen elhatárolt korszakot különböztethetünk meg a varázsvessző történetében.

Egyik a babonás korszak, ez az idők mélyén kezdődött, s a XVII. század hajlatán végződött.

Másik a tudományos korszak. Kezdődik a XVIII. század tudományos tapogatózásaival, s tart ma is.

A babonás korszakban a legrégibb vesszőkutatót Mózes személyében vélték felismerni. A biblia csak annyit mond, hogy mikor a zsidók a sivatagban bolyongtak, s a szomjúságtól elepedtek, Mózes vesszejével a kősziklából vizet fakasztott. A varázsvessző hívei szerint a bibliának ezt az adatát képletesen kell érteni: voltaképpen Mózes nem úgy szerezte meg a vizet, hogy ráütött a sziklára, s abból víz buggyant ki, hanem ismerte a varázsvessző titkát, s rábukkant a föld alatt csörgedező vízérre.

Különösen a bányászoknál kísértett évszázadokon keresztül a varázsvesszőbe vetett hit. Németországban ősrégi idők óta használták a varázsvesszőt. Régi metszeteken minduntalan találkozunk az érckutató emberrel, aki a varázsvesszővel kezében halad a föld felszínén, s alatta a rajz a föld feltárt belsejét mutatja, a megtalált ércek kincseivel. Mikor, hol, mennyi eredményt értek el a valóságban? Azt ma már persze nem tudhatjuk, de az ilyen ősrégi, időtlen időkön át, állandóan követett gyakorlat mellett nem lehet egyszerű vállvonással elhaladni. Legalábbis azt kell megjegyeznünk, hogy „valami lehet benne”.

A középkor tudósai közül az alkimisták foglalkoztak legbővebben a varázsvesszővel, ők a csillagok befolyásával hozták kapcsolatba a vessző működését. Hétféle vesszőt különböztettek meg aszerint, amint a hét planéta más-más ércre érezteti a befolyását.

Az idők folyamán a tudományos babonák eljutottak a nép közé, ott leolvadt róluk a tudós máz, és mint közönséges, gyakran naiv elemekkel kicifrázott népi babonák tenyésztek tovább.

Általában villa alakú vesszőt szoktak használni, olyant, mint a gyerekek csúzlija. Hossza 40-50 cm, vastagsága ujjnyi szokott lenni. A kutató jobb és bal kezével egy-egy ágát megmarkolja, s nyelével előre, vízszintes helyzetben maga elé tartja. Mikor forrás vagy ércréteg fölé érkezik, a villa nyele lefelé hajlik, sőt néha olyan erővel rándul lefelé – mondják –, hogy a kutató alig bírja tartani. Némelyek hosszú és egyenes vesszőt használnak, s két végén megmarkolva, íj módjára meghajlítják. Víz és érc fölött a vessző íve ugyancsak nagy erővel a föld felé billen.

A babona ott kezdődik, mikor arról van szó, hogy milyen fából és minő módon kell a varázsvesszőt készíteni. Ősrégi szokás a mogyorófa mellett döntött. Hogy miért éppen emellett, sokat törték fejüket a tudósok, s egész sereg bonyolult elmélettel iparkodtak a mogyorófa kiváltságának rejtélyét megoldani. Magam részéről azt hiszem, hogyha megoldásért nem kell olyan messzire kalandozni: egyszerűen azért használtak mogyorófát, mert hajlékony.

(Megjegyzendő, hogy a későbbi vesszőkutatók már nem ragaszkodnak a mogyoróhoz, hanem egyszerűen dróttal vagy halcsonttal kísérleteztek. Sőt kísérleti szerszámuk volt az inga, vagyis fonálra felfüggesztett nehéz tárgy, esetleg semmi egyéb, mint egy rövid láncon fityegő zsebóra. Erről még később lesz szó.)

A készítési mód körül teljes mivoltában kibontakozott a régi embernek babonás képzetekkel fertőzött fantáziája. Csak úgy egyszerűen lemetszeni a vesszőt, s elindulni vele forráskutatásra: ez nem fért össze a középkori ember alkímiás gondolatmenetével. Szerinte csak akkor lehet eredményre számítani, ha a készítési mód körül megtartják az előírásos szertartásokat. A legkisebb hiba a hókuszpókuszok körül már bizonytalanná teszi a sikert.

Íme egy épületes példa a sokféle metódus közül:

A vesszőt hajnali 3-4 óra között kell lemetszeni. De már előzetesen ki kell szemelni a megfelelőt. Nem mindegy, hogy melyiket vágjuk le; olyan ágat kell kikeresni, amely oly irányban nőtt, hogy a kelő nap keresztülsüt a villáján. Megtalálván a megfelelő gallyat, arccal a nap felé kell fordulni, meg kell hajolni háromszor a gally előtt, s el kell mondani egy verses imádságot, melyet valamiféle tudálékos diák szerkesztett, s a ponyva segítségével juttatott el a jámborul hívő, egyszerű emberekhez. Az imádság körülbelül így hangzott:

„Isten áldása rád, nemes gally. Az Atya nevében kerestelek, a Fiú nevében megtaláltalak, a Szentlélek nevében letörlek. Gally, kényszerítlek téged a Legmagasabb Lény nevében, hogy mutasd meg, amit akarok; tedd, amit parancsolok stb.”

Az egyház nem látta szívesen a babona e formáit, s ha valakiről kiderült, hogy ilyesmihez folyamodott, könnyen belekerült a világi bíróság börtöneibe. Az is megeshetett, hogy a túlzott titokzatosság az ördöggel való cimborálás gyanújába keverte az illetőt, amint azt egy igen érdekes esetnél nyomban látni fogjuk.

Ennek az esetnek a hősei Magyarországon is jártak.

Gobet, francia mineralógus rábukkant egy bennünket különösen érdeklő okiratra, ezt II. Ferdinánd magyar király és osztrák császár állította ki 1629. szeptember havában. A latin nyelvű okirat bizonyos Beausoleil báró javára szóló ajánlólevél volt. Magyarul így hangzik:

„Tudtul adjuk és bizonyítjuk, hogy a jelen okirat birtokosa, Chastelet János, Beausoleil bárója, a mi különösen kedvelt hívünk, különleges megbízatással volt a mi szolgálatunkban, mint magyar királyságunk bányáinak intézéséhez kirendelt biztosunk; s abból a célból, hogy ezt a nagy munkát sikeresebben hajthassa végre, különös kegyből és hajlandóságból Felségünk Tanácsosának díszes méltóságát adományoztuk neki. Megbízatását sikerrel befejezvén, elbocsáttatását kérte, s egyben az iránt folyamodott Felségünkhöz, hogy adnánk részére megfelelő bizonylatot és ajánlást; amely becsületes kérelmét indokoltnak véltük, s kegyesen elhatároztuk, hogy annak helyt adunk, stb.”

Forrásom csupán eddig a pontig közli a királyi ajánlólevelet, s így nem tudtam megállapítani, hogy a báró a magyar bánya feltárása és igazgatása körül minő eredményeket ért el.

Életsorsa egyebekben ismeretes.

Jean de Chastelet, Beausoleil bárója 1590 körül született Brabantban. Vagyonos ember volt, s a családi hagyományok ellenére nem ment katonának, hanem a tudományt választotta, s korának egyik legtanultabb mineralógusává képezte ki magát. Nem csupán a híre járta be egész Európát, de ő maga is, mint fejedelmektől meghívott tudós, Spanyolországtól Svédországig, Itáliától Skóciáig, keresztül-kasul vizsgálta a bányákat; új tárnákat fedezett fel, és új eljárásokkal javította a mívelést.

Ez mind igen szép, mondja az olvasó – de hol itt a különös érdekesség?

Rátérek arra is.

A báró fiatalon házasodott meg, s elvett egy Martine de Bertereau nevű francia kisasszonyt. Olyan házasság volt ez, aminőt ideálisnak szoktak nevezni. A fiatalasszony részt követelt férjének munkásságából, és rendkívüli intelligenciája segítségével mindazt megtanulta, amit az akkori idők tudósa ismert a geometria, mechanika, hidraulika, mineralógia és kémia anyagából. Csodálatos tehetségű asszony lehetett, mert temérdek tudományán felül tökéletesen beszélte az olasz, német, angol, spanyol és latin nyelvet.

A házaspár közösen végezte kutatásait, s egymagában Franciaországban százötven bányát tárt fel. Még ma is dolgoznak számos olyan francia bányában, amelyeket hiteles megállapítások szerint a Beausoleil házaspár fedezett fel. Nagy, igen nagy szó volt ez akkoriban. Franciaországban alig lehetett abban az időben bányaművelésről beszélni; kiaknázatlanul hevertek a föld alatt az ország természeti kincsei, s a báróné joggal hivatkozott egy későbbi emlékiratában arra, hogy ő épp olyan szolgálatokat tett Franciaországnak, mint őelőtte egy másik nő: Jeanne d’Arc, az orléans-i szűz!

Mi volt ennek a páratlan eredménynek a titka?

A varázsvessző!

Legalábbis a báróné ezt állítja Richelieu bíbornokhoz intézett emlékiratában. Részletesen fel is sorolja, hogy hányféle varázsvesszőt használtak, s miképpen kell ezeket készíteni és alkalmazni.

Igazat írt-e a csodálatos asszony? – nem tudhatni. Vannak, akik azt hiszik, hogy a varázsvessző legendája nem igaz; a házaspár tudományos rendszer alapján tárta fel a bányákat, s a varázsvessző meséjét azért találták ki, hogy alkalmazkodjanak a kor babonás felfogásához, amely inkább volt hajlandó elhinni a csodásat, a természetfölöttit, mint a száraz tudományos valóságot. Erre mutat az is, hogy a báróné egy ízben hatalmasan elvetette a sulykot, mikor a selmecbányai föld alatti manókról írt.

„Selmecbányán – írta – ötszáz ölnyi mélységben a föld alatt apró manókat láttunk. Három–négy öklömnyi, vén emberkék voltak ezek, teljesen bányászmódra öltözködve, kezükben lámpás és csákány. Aki nem szokta meg a bányák mélységének tüneményeit, halálra rémült volna a kísérteties jelenségektől.”

A babonás elem oktalan hangsúlyozása végre is vesztét okozta a szerencsétlen tudós házaspárnak.

Kutatásaikra elköltötték egész vagyonukat, háromszázezer livre-t, ami körülbelül tízmillió aranyfrank körüli hatalmas summát jelent. Érthető, ha tekintetbe vesszük, hogy utazásaikon nem csupán családjuk és nagyszámú cselédségük vett részt, hanem állandóan ötven német és tíz magyar bányászt is vittek magukkal.

Vagyonuk fogytával most már szerették volna a munkájuk eredményét látni. Emlékiratokkal, folyamodványokkal ostromolták a kormányt, és nem gondoltak arra, hogy a francia udvarnál nem az ország java s a személyes érdem az irányadó, hanem a protekció. A haszonleső kegyencek felfigyeltek a tudós pár kétségbe nem vonható eredményeire, s úgy gondolták, hogy a bányanyitási engedélyekkel járó haszon jobb helyen lesz az ő zsebükben, mint a gyámoltalan házaspáréban. De egyszerűen kisemmizni őket mégiscsak botrányt jelentett volna, ami nem lehetett az udvarnak kellemes. Tehát valamiképpen el kellett őket tenni az útból.

Erre legcélravezetőbb módként az akkor szokásos eljárás kínálkozott: a boszorkányság vádja.

Egyszerűen bevádolták őket Richelieu bíbornoknál, hogy istenkísértő babonaságot űznek, varázslattal dolgoznak, a sátánnal cimborálnak. Richelieu-nek volt annyi esze, hogy átlátta a vád aljasságát és ostobaságát, de semmi oka sem volt rá, hogy a hatalmas vádlókkal szembeszálljon, s kellemetlenségeket szerezzen magának a pártfogók nélküli, magános tudóspár miatt. Nem szólalt fel az érdekükben senki, csupán annyi súly esett mellettük a mérleg serpenyőjébe, hogy mérhetetlen gazdagságot szereztek Franciaországnak – de ezt az érdemet lebillentette a vádlók hatalmi súlya. Richelieu úgy könnyített a saját lelkiismeretén, hogy nem állította a Beausoleil házaspárt boszorkányság miatt a bíróság elé – mert ennek esetleg vérpad vagy máglya lehetett volna a vége –, hanem minden bírói eljárás mellőzésével, puszta hatalmi szóval börtönbe záratta őket. Mégpedig külön-külön, a férjet a Bastille-ba, az asszonyt pedig a vincennes-i államfogházba.

Negyven évig élt együtt a szerencsétlen házaspár, összeforrva a hitvesi szeretetben és a tudományos munka közösségében – s életük alkonyán minden összeomlott fölöttük. Elveszett a vagyonuk, el a szabadságuk: nem csupán egymástól választották el őket örökre, hanem a gyermekeiktől is. Egyik fiú egyszer meglátogatta apját a Bastille-ban; erre lefogták, s őt is elzárták valahová. Mi lett a többi négy gyerekből, nem tudni. Az asszony nem sokáig bírta ki a börtönt. 1642-ben került fogságba, a rákövetkező évben meghalt. Férje tovább állta a balsorsot, az ő halála 1645-ben következett be.

Tanulságos példája a hatalmasok hálájának.

A Beausoleil házaspár szomorú sorsa óta a varázsvesszős kutatás nemigen foglalkoztatta a nyilvánosságot. Itt-ott írtak róla a tudósok, s megkísérelték tudományos okokkal magyarázni az eredményeket, de ezeknek a tudományos értekezéseknek a hangja nem hallatszott messzire.

A nagy szenzáció, amely egy csapásra „divatba hozta” a varázsvesszőt, 1692-ben esett meg.

Nem kevesebbről volt szó, mint hogy egy egyszerű, műveletlen parasztember, Aymar Jacques nevezetű, varázsvesszejével felfedezte egy gyilkosság tetteseit!

Az eset leírásának forrása az a hivatalos jegyzőkönyv, amelyet Lyon város királyi protektora vett fel. Maguk a tények tehát hitelesek; a magyarázatot később kísérlem meg.

1692. július 5-én este fejszével agyonvertek egy lyoni borkereskedőt feleségével együtt, s a pénzüket elrabolták. A tettesekről nem maradt semmi nyom, csupán a gyilkosság szerszámát, a véres fejszét találták meg a pincében, a két holttest mellett. A nyomozás már a kezdetén megakadt; a hatóságok el sem tudtak indulni. Ekkor jelentkezett egy szomszéd, azzal, hogy ő ismer bizonyos Aymar Jacques nevű parasztembert, ennek az a híre, hogy varázsvesszejével képes lopások és egyéb gaztettek elkövetőit felfedezni. A hivatalos emberek hallottak ugyan ilyesmiről, s nem is tartották lehetetlennek a dolgot, de természetesen nem engedte a tekintély, hogy egy parasztember segítségébe kapaszkodjanak.

Ekkor az előzékeny szomszéd azzal állt elő, hogy ő bizony már elüzent Aymarért, itt is van, s a hatóságoknak rendelkezésére áll.

Jó, ha már itt is van, mutassa meg a tudományát.

Aymart levezették a pincébe, s kezébe adtak egy villa alakú fadarabot, amelyet egy kézügyre eső fáról törtek le. Az ember körüljárta a pincét, s íme, azon a helyen, ahol a meggyilkolt férfi holttestét megtalálták, a vessző hevesen megrándult, magán Aymaron pedig nagy izgalom ütközött ki, és pulzusa erősen vert. Fokozódott izgalma s a vessző rángatózása azon a helyen, ahol az asszony holttestére akadtak. A pincéből a varázsvessző felvezette a bolthelyiségbe, majd ki az utcára, végig a városon, egészen egy kertész házáig. Közben azt mondogatta, hogy a tettesek többen vannak, ketten, esetleg hárman.

A kertész házánál ez történt: Aymar bement a házba, megállt az ebédlőasztal előtt, melyen több borospalack volt, sorban megcélozta a palackokat, s az egyik palacknál a vessző megrándult. Tehát a tettesek itt jártak és a palackból bort ittak! A kertész felháborodottan tiltakozott. Aymar kérésére odahívták egész családját és személyzetét. A vessző a felnőtteknél mozdulatlan maradt, de két, 9-10 éves gyereknél megbillent. A gyerekeket elővették, s ezek némi ráripakodás után bevallották, hogy de bizony láttak ők pár napja a kora reggeli órákban három embert besurranni a házba, ezek pár kortyot nagy hirtelen felhajtottak a palackból, és tovább igyekeztek. Ők nem mertek szólni róla, mert féltek, hogy kikapnak, amiért nyitva hagyták a kaput. Pontosan leírták a három ember külsejét is.

Aymar becsülete immár növekedőben volt.

A prokurátor személyesen vette kezébe az ügyet. Hozatott még két olyan fejszét, mint aminővel a gyilkosságot elkövették, s ezt a kettőt, valamint a bűnjel fejszét egy kertben másmás helyen elásatta. Elindította Aymart, s ez rövid bolyongás után azon a helyen állapodott meg, ahol a bűnjel fejsze volt elásva. A kísérletet megismételték olyanképpen, hogy Aymar szemét bekötötték, s a fejszéket a fűbe rejtették ide-amoda. A varázsvesszős paraszt megint csak megtalálta az igazi fejszét.

Most már nem kételkedtek többé benne. A prokurátor hivatalosan megbízta a nyomozással, s kirendelt melléje egy bírósági jegyzőt és két poroszlót. Aymar vesszeje útmutatását követve, a Rhône partjára érkezett, s ott nagy csodálkozására három ember lábnyomát vették észre a fövényben, annak jeléül, hogy azok ott csónakba szálltak.

Nosza utánuk! Az üldözők is áteveztek a folyón, s Aymar tovább vezette őket faluról falura, kocsmáról kocsmára. De még az ágyakat is megmutatta, amelyekben a tettesek aludtak! A hajsza napokon át folyt, keresztül egy nagy katonatáboron, keresztül Beaucaire város embersokadalmán, amely az ottani vásárra torlódott össze. Itt, Beaucaire-ben, Aymar bejelentette, hogy a tettesek szétváltak, kettő elhagyta a várost, de egy még idebent rejtőzik.

A vessző Aymart és kíséretét a börtön kapujához vezette. „Ott benn kell lennie a tettesnek.”

A hivatalos küldöttség előtt megnyílt a börtönajtó. Az igazgató elővezettette a „létszámot”; valami 14-15 rabot, köztük egy púpos fiatalembert, akit alig pár órája hoztak be holmi vásári lopás miatt. Aymar sorban nekik szegezte varázsvesszejét. A régi raboknál mozdulatlan maradt, de a púpos előtt megrándult és lebillent.

A púpos persze hevesen tagadott, de Aymar tekintélye immár akkora volt, hogy a bírósági jegyző hivatalosan lefogatta, kikérte a beaucaire-i hatóságoktól, s a fegyveres poroszlókkal visszakísértette Lyonba.

S most a bizonyítékok csodálatos módon kezdtek szaporodni. Itt is, ott is, az Aymar nyomozóútja során megjelölt kocsmákban ráismertek a púposra, hogy bizony ő volt az, aki ott járt, két társával egyetemben. Az a leírás, amelyet ezeken a helyeken a két bűntársról adtak, tökéletesen egyezett a kertész gyermekeinek leírásával. Mikor aztán a kertészgyerekek is ráismertek, a púpos megtört a rászakadó bizonyítékok súlya alatt, és vallani kezdett.

Vallomása szerint munka nélkül csavargott Lyon utcáin és megismerkedett két idegennel. Ezek megfogadták inasnak, majd beavatták a gyilkosság tervébe. A púpos kétségbeesetten tagadta, hogy magában a gyilkosságban is részt vett volna; az ő szerepe csupán annyi volt, hogy őrt állt az ajtóban és vigyázott. Ezért mindössze hat tallért kapott a rabolt pénzből, ami 130 tallért és 8 aranyat tett ki.

Ezek a részletek annyira egybevágtak az eset egyéb körülményeivel, hogy a púpos bűnössége iránt immár egy csöppnyi kétely sem maradt. El is ítélték a boldogtalant kerékbetörésre, s a borzalmas ítéletet annak rendje és módja szerint végre is hajtották. Mikor a vesztőhelyre vitték, akkori szokás szerint a menet megállt az áldozatok házánál, s ott az elítélt egy ingben, égő fáklyával a kezében, térdet hajtott a küszöb előtt, és tettét újra beismerve, bűnbocsánatért könyörgött. Azután már csak a hóhér bunkójának zuhogását s a csontok ropogását hallotta a tömeg…

Aymar hatósági megbízásból folytatta a nyomozást a két elmenekült tettestárs után, de eredménytelenül, mert a nyomozás során elérkezett az országhatárig, s azon túl már nem mehetett.

A varázsvessző sikerének híre gyorsan elterjedt egész Franciaországban. Tudósok kísérleteztek vele, divatossá lett. Sőt lecsaptak rá a divatifjak, a XVII. század ficsúrjai is. Híre járt, hogy a varázsvessző nem csupán gonosztevők felfedezésére alkalmas, hanem akkor is szinte haragosan megrándul, ha valamelyik kisasszony vagy asszonyság erénye körül van a hiba. Állítólag Aymar ezen a téren is nagy tisztogatást végzett a falujában. Nosza, nem kellett több a lyoni ifjúságnak: az utcán és a sétatereken villa alakú varázsvesszőkkel felszerelve jelentek meg, és sorban megcélozták az ismerős úri hölgyeket. Eleinte nevettek a dolgon, de utóbb házi perpatvarok keletkeztek, a kacagás megbotránkozássá fajult, s a hatóság a ficsúrok szórakozását betiltotta.

Hátra volt még Párizs…

Párizs egyik leghatalmasabb főura a királyi családdal rokonságot tartó Condé herceg volt. Ezt a nagyurat érdekelték a varázsvessző körül keringő hírek, s elhatározta, hogy végére jár a dolognak. A legegyszerűbb módot választotta: felrendelte Aymart Párizsba, és palotájában, a portásnál szállásolta el.

Megkezdte vele a kísérletezést.

Első kísérlet: bevezették egy szobába, ebben több rejtekhelyen a herceg aranypénzeket tartott. A varázsvessző tökéletesen csődöt mondott; egyetlenegy rejteknél sem mozdult meg. Aymar azzal mentegetődzött, hogy a bútorok és falak tele vannak aranyozással, s ez megtévesztő hatással van rá.

Második kísérlet: a kertben öt gödröt ástak, s mindegyikbe más-más tárgyat dugtak el. Aranyat, ezüstöt, rezet, kőszenet, majd aranyat és ezüstöt vegyesen. Azért vegyítették így a tárgyakat, mert Aymar azzal dicsekedett, hogy ő a föld alá rejtett ércek fajtáját is meg tudja különböztetni. Eredmény: ismét tökéletes csőd, nem talált semmit.

A harmadik kísérlet furcsa eredménnyel végződött. Condé hercegkisasszonytól abban az időben elloptak két ezüst gyertyatartót. Most már Aymar elemében volt, a varázsvessző vígan rángatódzott. Ki a palotából, el a Szajna-partra, s ott egy aranymíves boltja előtt megállapodott. Elővették az aranyművest: a gyanúnak még csak az árnyéka sem tapadhatott rá. Másnap azonban különös dolog történt. Ismeretlen küldönc letett egy csomagot a Condé-palotában Condé kisasszony címére, és eltávozott. A csomagban harminchat livre volt. Vagyis a küldemény azt a látszatot akarta kelteni, hogy a tolvaj megbánta a lopását, és a gyertyatartók árával akarta kárpótolni a hercegleányt. Rossz nyelvek azt suttogták, hogy együgyű parasztfurfangról van szó: maga Aymar küldte a pénzt, hogy elterelje a figyelmet a kudarcról.

Most már sorjában zuhogtak a kudarcok a varázsvesszős hős fejére. Mások is, akiknél földerítetlen lopások történtek, hozzáfordultak segítségért. Aymar vállalkozott is a nyomozásra, hiszékeny emberektől a jutalmat is felvette előre, de egyetlen esetben sem tudott eredményt elérni.

Érdeklődött iránta a Tudományos Akadémia is. Aymart az illusztris tudóstársaság elé idézték, s egyik akadémiai tag felmutatott neki egy aranyakkal telt erszényt, mondván, hogy ő most kimegy a kertbe, s az erszényt elássa. Aymar bizonyítsa be a tudományát, és találja meg az erszényt. Ez ki is vonult varázsvesszejével a kertbe, s halálos biztonsággal megjelölt egy helyet a fal tövében, mondván, hogy ott van az erszény elásva. „Tévedés – felelte az akadémikus –, az erszény itt van a zsebemben. Egyáltalán nem ástam el.”

Innen bizony szégyennel megrakodva távozott a lyoni eset hőse.

Az utolsó kísérlet azután végképpen véget vetett párizsi karrierjének.

Párizs egyik utcáján gyilkosság történt. Megöltek egy éjjeliőrt. A tettesek már lakat alatt ültek, amikor Condé herceg kívánságára a főügyész elvezette Aymart a bűntett színhelyére. Aymar ide-oda bolyongott csúzlijával, de semmiféle nyomra nem bukkant. Végre megmondták neki, hogy ne fáradjon tovább: a tettesek már a börtönben ülnek. A ravasz ember nyomban feltalálta magát, s még neki állt feljebb, magyarázgatván, hogy a varázsvessző csak akkor mozdul meg, ha a tettesek még ismeretlenek. De ha már megvannak, és bűnüket már bevallották, a varázsvesszőnek már nincsen semmi szerepe, és még akkor is mozdulatlan marad, ha maga a tettes áll előtte.

Az elmés kifogás hatástalan maradt, és Aymart rövid úton eltanácsolták Párizsból.

Aymar esete azért lett világhírű, azért írtak róla századokon át, mert a párizsi kudarc ellenére kétségtelen volt, hogy Lyonban csakugyan eredményt ért el, s az egyik tettest sikerült megtalálni. A lyoni főügyész hivatalos jegyzőkönyvének adatai feltétlenül hitelesek.

A párizsi kudarc azt mutatta, hogy Aymar közönséges csaló volt – a lyoni siker viszont a varázsvessző csodás képességeiről tett volna bizonyságot.

Hát Aymar csakugyan csaló volt.

Egy nagy hírű orvosprofesszor magyarázta egyszer nekem, hogy különösen az okkult tünemények szélhámosai rendszerint műveletlen emberek. Képzett, intelligens ember többnyire visszariad a csalástól, mert előre látja a nehézségeket, amelyeken a bármily gondosan kieszelt terv fennakadhat és felborulhat. De a tanulatlan ember nem gondol annyira előre, s nem látván annyi nehézséget, merészen nekivág a csalásnak.

Vegyük szemügyre Aymar lyoni műveleteinek részleteit. A detektívregényben jártas modern olvasó igazat fog nekem adni, amikor elvezetem a feltételezhető megoldáshoz.

Először is idézzük emlékezetünkbe, hogy Aymart az áldozatok egyik szomszédja ajánlotta; sőt különös, kissé gyanús előzékenységgel mindjárt elő is állította. Nyilvánvaló, hogy Aymar előzetesen beszélgetett barátjával, a szomszéddal, s szó esett róla, hogy miféle gyanús idegenek ténferegtek az eset napján a ház körül. Abban az időben Lyon kisváros volt, s kisvárosban mindenkinek minden léptét-nyomát ismerik. A szomszéd akár a saját megfigyeléséből, akár az utcabéli egyéb szomszédok és öregasszonyok tereferéjéből mindenesetre tudhatott annyit, hogy három idegen fordult meg az utcában, s egy közülük púpos volt.

Íme, a rejtély megoldása: a púpos!

Gondoljunk rá, hogy Aymar nyomozása napokon keresztül tartott, s mikor a fogházban ráakadtak a púposra, pontosan tizenöt nap telt el a cselekmény óta. Bőséges alkalma volt tehát, hogy akár személyesen, akár a szomszéd cimborája útján újabb és újabb adatokat szerezzen róla, hogy merre láttak három idegent, akik közül az egyik púpos volt?

Ilyen adattal szolgált a két kertészgyerek, akiket azután Aymar varázsvesszeje teátrálisan leleplezett. Bőséges adatokat szerezhetett a katonatáborban, ahol a három idegen megjelenése kétségtelenül feltűnt. De a legpontosabb adatok Beaucaire-ben jutottak Aymar és cimborái tudomására.

Képzeljük el a vásár nyüzsgő, hullámzó embersokaságát. Egyszerre megjelenik köztük egy parasztember, villa alakú varázsvesszejét szorongatva, s kutató tekintettel lépegetve; mögötte a hivatalos kíséret: egy bírósági jegyző és két fegyveres poroszló; nyomukban a kíváncsi tömeg, találgatva és tárgyalva a furcsa menet okát és céljait. Elég lehetett egyetlen megjegyzés, hogy épp egy óra előtt fogtak el egy púpos vásári tolvajt: Aymar tisztában volt a helyzettel. Most már teljes biztonsággal haladhatott a fogház felé, s odabenn megfelelő hókuszpókuszok után tévedhetetlenül jelölhette meg tettesként a boldogtalan púpost.

S mindezeken felül még valami szegődhetett Aymar szolgálatába: a szerencse. Kriminalistáknak nem kell magyarázni, hogy az eredményes nyomozásoknak jó részét a véletlen szerencse segítette a sikerhez. Aymar egy csomó adattal indult neki a nyomozásnak, s annak során szerencséje is volt. Ennyi az egész. Nem kell tehát természetfölötti erőket sejteni egy természetes úton megmagyarázható esemény mögött.

Aymar sikere hallatlanul megerősítette a varázsvesszőbe vetett hitet. Mint említettem, divattá lett, s immár nem csupán föld alatti természeti kincseket és gonosztevőket kerestek vele, nem csupán a női erény körüli szimatolásnál vették igénybe, hanem egyéb abszurd kérdés megoldásánál is varázsvesszőhöz folyamodtak. Az csak hagyján, hogy Dél-Franciaországban egész kasztja alakult a varázsvesszős határkőkutatóknak, akik vállalkoztak rá, hogy vitás határkérdésekben varázsvesszejükkel kikutassák, hol állott a régi hiteles határkő. Öt garas volt a díja egy ilyen nyomozásnak, s a jámbor falusi gazdák vita nélkül elfogadták a varázsvesszős ember döntését.

De később olyan kérdéseknél is szerepet kapott a varázsvessző, amelyek erősen emlékeztetnek a XIX. század derekán lábra kapott asztaltáncoltatási divatra. A varázsvessző felelt minden kérdésre, akár arról volt szó, hogy ennek vagy annak a személynek mik a titkos bűnei. Hol tartja az elrejtett vagyonát? Betegség esetén minő gyógyszereket kell szednie? Melyek a kedvező vagy kedvezőtlen csillagászati konjunktúrák stb. stb. Sőt akárhányan arra is hitet tettek, hogy a varázsvessző képes útbaigazítást nyújtani vitás teológiai kérdésekben!

Ezt már az egyház nem nézhette tétlenül. A varázsvesszős kísérletezéseket bűnös babonaságnak bélyegezte, s fellépésének az lett a következménye, hogy a nyilvános próbálkozások megszűntek, s a varázsvessző, hogy úgy mondjam, „kiment a divatból”.

Ezzel lezárult a varázsvessző babonás korszaka, s pár évtizedes szünet után kezdetét vette a tudományos ellenőrzés mellett végzett és tudományos elméletekkel megindokolt kísérletezések ideje, szóval a varázsvessző tudományos korszaka.

1781-ben egy montpellier-i orvos, Thouvenel doktor először állott elő azzal az elmélettel, amely – mint látni fogjuk – később újra szerepelt, mint a varázsvesszős tünemények tudományos magyarázata. A doktor szerint a föld alatt áramló vizeknek, s a föld alatti érc- és egyéb rétegeknek bizonyos kisugárzása van, s ez megfelelő adottságú egyénekre oly mértékben hat, hogy szervezetükben erős elváltozásokat, rángatódzásokat, gyakran görcsöket éreznek. Vagyis nem a varázsvesszőben van a felfedező erő, hanem az emberben. A varázsvessző csupán egyszerű eszköz, amelyet az ércmegérző és forráslátó (hidroszkóp) egyének könnyebb szemléltetés végett használnak.

Thouvenel doktor kísérleti nyula egy jámbor parasztgyerek volt, Bleton Barthélemy nevezetű. Ez hétéves korában egy kolostorba került, s ott napfényre jutott forrásmegérző képessége. Ebédet vitt a mezőn dolgozó munkásoknak, s fáradtan leült egy kőre. Hirtelen olyan rosszul lett, hogy ájultan fordult le róla. Egy szerzetes épp arra járt, segítségére sietett, és lefektette valamivel arrébb a fűre. A gyerek azon pillanatban jobban lett. Hogy kipihenje magát, megint visszaült a kőre, s megint lefordult. A szerzetes most már kísérletezni kezdett vele, s mert az eredmény mindig ugyanaz maradt, a kőre kezdett gyanakodni. Jelentést tett; a kő alatt felásták a földet, s olyan bőséges forrásra akadtak, amely elég volt, hogy elhajtson egy papírmalmot.

Mikor Bletont Thouvenel doktor megismerte, már felnőtt legény és megyeszerte ismert hidroszkóp volt.

A doktor felvitte Párizsba, s ott tudományos ellenőrzés mellett kísérleteztek vele. Sok esetben meg is érezte a föld alatti vizeket, de néha bizony felsült.

Hosszú és heves tudományos csata dúlt Bleton körül. Párizs tudósai közt két tábor alakult: a bletonisták és az antibletonisták tábora.

Ma már az egész tudósháború csak annyiban érdekes, hogy ettől az időtől kezdhetjük a varázsvessző körüli komoly tudományos vizsgálatokat. A vizsgálódások adattárában feltétlenül helyet kell foglalnia Bleton eredményeinek. (A részletes adatok megtalálhatók Thouvenel doktor könyvében, valamint a Journal de Paris 1782. májusi és júniusi számaiban.)

A XVIII. század tudománya az ércmegérzést sziderizmusnak, az ércmegérző embereket rhabdomantikus egyéneknek nevezte.

Ilyen rhabdomantikus leány volt a XVIII. század elején feltűnő Beutler Katharina. Svájcban, Thurgau kantonban lakott, s varázsvesszejével valóban felfedezett föld alatti érc-, kőszén-, só- és higanytelepeket.

A korabeli folyóiratok, főképpen a híres természettudós Oken enciklopédikus folyóirata, az Isis, részletesen foglalkoztak vele. A tudósokat leginkább az érdekelte, hogy mit érez Katharina, mikor a föld alatti természeti kincsek fölé érkezik. Íme a vonatkozó összeállítás:

Víznél olyanféle érzése támad, mintha a saját belsejében vízoszlop emelkednék fel, majd cseppekre oszolva, megint leomlanék. Ezt nem képes másként kifejezni. Vasnál úgy érzi, mintha hideg víz érintené a nyelvét. Kén belső melegséget idéz elő. Széntelep hasonló meleget okoz, kellemetlen közérzéssel párosulva, s ez görcsökig és ájulásig fokozódik, ha nagyobb kiterjedésű széntelepet érez. Gipsz görcsös összehúzást vált ki a nyakában, s ezt némely gipszrétegnél szorongó érzés kíséri. Okát nem tudja adni a hevesebb vagy gyengébb kísérő tünetnek, valószínűleg a gipsz minőségével vagy mennyiségével függhet össze. Timsónál hideg, maró víz támadja meg felső fogsorát; réznél meleg, keserű íz gyűlik össze a szájában; ólomnál kellemetlenül elnehezül a teste, arzén erős lüktetést okoz a fejében; ezüstnél különös nyomást és szorongást érez; aranynál lábát gyengeség lepi meg, rossz érzés és melegség keletkezik egész testében.

A sziderizmus magyar példáját dr. Hanák Mihály egri orvosnak Egerben, 1832-ben megjelent könyve írja le, amely ezt a furcsa címet viseli: Öszves dermengés s önképen kifejlett álom járás története. Az „öszves dermengés” akkori magyarsággal a catalepsía composita lefordítása akar lenni.

A dermengő egyén Berzeviczy Flórián, egri kispap volt, akin súlyos hisztériás tünetek ütköztek ki, s betegsége folytán mindenféle csodás és megmagyarázhatatlan cselekedettel ejtette ámulatba a környezetét. Előre megjósolta betegségének változásait, rosszra vagy jóra fordulását; megérezte, ami a szeminárium távol eső szobáiban történt; hirtelen megszólalt: most látom a harangozót felmenni a toronyba, hogy hét órakor harangozzon – s azon percben megkondult a harang, holott az óra szerint még nem következett el az ideje. Sziderikus megérzéseit Hanák doktor következőleg mondja el:

„Estvélyi kilenc órakor hivatván, haladék nélkül menék a beteghez, kiben új s pedig váratlan tüneményeknek kifejlését szemléltem, t. i. a nemtelen ércek, kivált a vas s réznek utalását elannyira, hogy az ily legparányibb érc is a beteg közelében igen kedvetlen érzést okozván, görcsökbe is ejtené, melyek csupán azon érceknek elhárításával csillapodtak.

Azokáért a szobából minden vasfélék elháríttatván, a beteg megcsendesült. Ez időtől fogva, ha valaki ércekkel közelített a beteghez, ez nemcsak az érc nemét (melyet semmiképpen nem láthatott), de még a helyét is, s második vagy harmadik szobában is pontosan megmondá. Ezen tehetségét a betegnek többszöri próbálatok, mellyek hét nap alatt tétettek, bizonyíták.

Dec. 18-án hajnali öt órakor a harangok kongásai által felveretvén, nyugtalansága minden kongásra nevekedik, s majd a legiszonyúbb görcsökbe esik, melyek a harangozás alatt szüntelen zaklatták. Bánta a beteget a hangon kívül a hang által gerjesztett kellemetlen ércíz is, melyet a beteg kicsúcsosodott nyelvének az érchang felé tolásával fogott fel, s többféléleg fejezze ki, úgymint: sós, keserű, szúrós, szúrólag-sós, s. t., melyet a szájba vett aranygyűrűvel s édes szerekkel, vagy orrához vitt illatos szerekkel, vagy az őrzők által okozott nagyobb zörgés által vágyott csillapítani. Legsúlyosabban bánta a beteget a szomszéd ciszterci atyák tornya harangjának kongása, melyek (a beteg monda) nagy részben ezüst vegyületből állanak, s érdeklőbb hangúak is, melyek a szájban szúrólag-sós ízt, a szívben pedig minden kongásra a legélesebb fájdalmat, nemkülönben mintha tűvel szúratott volna, okozták.

Karácsony napján egy nehezen hívő látogatója, bár előre intették odakint, hogy ne vigyen magával semmi ércet, zsebeit rézzel és vassal rakta meg, s úgy lépett a beteg ágyához. Erre a fiút irtózatos görcsroham érte, teste egészen megmerevedett és kifeszült.

Januárius közepén Leffelholz György, a lyceum fizikatanítója a beteg ajkára sós vízzel megnedvesített ezüstpénzt, gyomra tájékára ugyancsak sósvizes cinlevelet tett s e két ércet rézdróttal kötötte össze. E kísérlet foganatja az lett, hogy a fiút nagy reszketés lepte meg, olyannyira, hogy szólni sem bírt. Egynéhány nap múlva a nála járó Brudern báró óraláncáról megmondta, hogy platina; mert íze az arany és az ezüst között van.”

Hanák doktor a dermengő kispapról szóló tanulmányát német és latin nyelven is kiadta. A külföldi tudományos visszhangot nem kísértem figyelemmel, de tartozom a doktor reputációjának azzal a megállapítással, hogy megfigyeléseinek elintézésére az egyszerű vállvonogatás nem alkalmas.

Száz évvel az ő könyvének megjelenése után, a tudományos világ szeme láttára egy hasonló ércmegérző fenomén bukkant fel Olaszországban.

1931 elején felkapta a hír az olasz Mattaloni Mária nevét. Ez a kis falusi parasztlány nem csupán vasérceket és petróleumforrásokat fedezett fel, hanem útmutatásai nyomán a régészek állítólag etruszk sírokat, régi bronzedényeket, agyagkorsókat, szobrokat találtak.

Képessége olyan módon jelentkezett, mint azt Bleton esetében láttuk. Gyerekkorában, amikor lánytársaival a réten játszott és szaladgált, hirtelen erős reszketés fogta el, a szíve rendkívül hevesen dobogott s halántékán az erek majdnem megpattantak. Mire orvoshoz vitték, a tünetek elmúltak, s az orvos a legszorgosabb vizsgálat után sem tudott egyebet mondani, mint hogy a lány makkegészséges.

Egyszer, már nagylány korában, egy varázsvesszős ember került a falujukba. Kíváncsiságból elkérte tőle a vesszőt, s íme: egy helyen a vessző nem csupán rángani kezdett, de nagy erővel a föld felé csapódott. Kísérletképpen felásták azon a helyen a földet, s nem nagy mélységben bőséges vizet találtak.

Ez még nem lenne különös dolog a varázsvessző híveinek szemében, de az esetet a leány ércmegérző képessége teszi figyelemre méltóvá. Ugyanis az érctelepek fölött egyszerre csak elkezd reszketni. A reszketés erejéből a leány következtetni tud, hogy miféle telepek fölött jár, s azok minő mélységben terülnek el. Legerősebb reszketés a higanytelepek és petróleumerek fölött fogja el. Mikor egy ízben egy higanytelepet fedezett fel, azt hitte, hogy megpattan a szíve. Az orvosok percenként kétszázhúsz szívverést mértek akkor nála…

Az etruszk sírok feltárását illetően a híradások kissé kalandosnak látszanak. A napilapok azt írták, hogy a leány belátott a föld alá, s ott koporsókat látott!

Ez bizony emlékeztet arra a tudományos tévhitre, amelyet még Plinius is valónak fogadott el, hogy ti. a hiúz keresztüllát a falon!

Viszont kétségtelen, hogy hasonló híreket a régi tudományos könyvek és iratok nemegyszer szállítanak.

A legrégibb ilyen híradás Del Rio könyvében, a Disquisitiones magicaéban (Vizsgálódások a mágiáról) foglaltatik. Őszerinte Spanyolországban élnek emberek, akik meglátják a föld alatt az érceket és forrásokat, de még a koporsókat és holttesteket is. Ezek az emberek nemzedékről nemzedékre öröklik csodálatos képességüket. A nép Zachuris néven ismeri őket. A szerző erősen állítja, hogy ő maga is találkozott velük.

Minthogy azonban Del Rio könyve a boszorkányüldözések idejében jelent meg, s ő maga is konokul hitt a boszorkányokban és az ördöggel való cimborálásban: adatait nem lehet készpénzül elfogadni.

Sokkal később, a párizsi Mercure de France 1725. szeptemberi száma részletesen ad hírt egy Donna Pedegache nevű lisszaboni úri hölgy hasonló képességeiről.

Eszerint a portugál úri hölgy nem csupán a föld alatt rejtőző vizeket és érceket látta meg, de keresztüllátott az emberi testen is! Már hároméves korában jelentkezett csodálatos képessége. Mikor először került eléje új cselédlányuk, tapsolni és ujjongani kezdett: Kis baba, kis baba! Ő játszani akar a kis babával! A szolgáló vaskos parasztlány volt, s a legnagyobb gyermeki fantáziával sem lehetett kis babának minősíteni. Hol van hát a kis baba? „Ott benn! Ott benn!” – mutogatott egyre a lányra, mire az fülig elvörösödött, és nagy bőgések között ismerte be, hogy a kislány bizony igazat mondott…

Ez a képessége serdült korában még jobban kiterebélyesedett. Megállapította az emberek belső betegségeit. Meglátta a belső daganatokat, köveket stb.

Az orvosok akárhányszor csak a boncolásnál derítették ki, hogy Donna Pedegache diagnózisa helyes volt.

Csodálatos röntgenszemével nem csupán forrásokat és érceket látott meg a föld alatt. Egyszer úton volt Portugáliában. Egy helyen megállást parancsolt, kiszállt a kocsijából, és azt mondta, hogy körülbelül harminclábnyi mélységben antik műtárgyat lát a földben, valami medencefélét, igen szép díszítésekkel. Jelentették az udvarnak, elrendelték az ásatást, s a medencét valóban megtalálták.

A hírre a párizsi Tudományos Akadémia is felfigyelt. Diplomáciai úton értesítette a lisszaboni úri hölgy családját, hogy nagy örömmel venné, ha Donna Pedegache felrándulna Párizsba, s az ottani tudományos világ hitelesíthetné természetfölötti adottságait. Az úri hölgy dúsgazdag volt, s így a párizsi útnak nem lett volna akadálya.

Mégsem lett belőle semmi.

Elgáncsolta a férj.

Úgy okoskodott, hogy hiába kísérné el akár személyesen ő maga is a feleségét Párizsba; röntgenszem ide, röntgenszem oda: akármilyen éles szeme van is a feleségének, maguk a férjek efféle képességgel nemigen szoktak dicsekedhetni. Párizsban pedig nem csupán öreg akadémikusok laknak…

Így aztán Donna Pedegache csodálatos adottságai kisiklottak a tudományos ellenőrzés és hitelesítés alól.

1932. április havában az európai napilapok hírt adtak egy valladolidi egyetemi tanár kísérleteiről, amelyeket egy hosszú nevű spanyol fiatalemberrel folytatott. A spanyolsokaságú nevek közül csupán az Argamasilla nevet ragadom ki. A kísérletek eredményét szó szerint közlöm, amint akkoriban a lapok megírták.

Eszerint:

A fiatalember el tudja olvasni a bezárt fémszekrényben levő írásokat, s a lezárt órafedélen át meglátja a mutatók állását.

A professzor négy kísérletről számol be, ezeken Argamasilla a lezárt, dupla fedelű órán leolvasta a mutatók állását, bár a jelenlevők nem tudták, hogy hol állanak a mutatók; ugyanis előbb lezárták az óra fedelét, és csak azután csavarták el a mutatókat. Tehát nem történhetett telepatikus gondolatátvitel az orvosok agyából a médium agyába, hanem az utóbbi keresztüllátott az óra fémfedelén.

Négy kísérletet egy ezüstszekrénykével folytattak le. Hossza 243 mm, magassága 533 mm, szélessége 61 mm volt, és födele tökéletesen zárult. Argamasilla a fedélen keresztül elolvasta a szekrénykében levő írásokat.

Az első kísérletnél egy újságcikket olvasott el.

A másodiknál egy kitépett naptárlap számjegyeit pontosan elolvasta, csupán a számjegyek színénél csalódott; ugyanis azt mondta, hogy a számok nyomása fekete, holott sötétkék volt.

A harmadik kísérletnél felismerte, hogy a 15-ös szám piros színnel van nyomtatva, alatta „hétfő” és fölötte „augusztus” szó áll.

A negyedik kísérlet szintén naptárlappal történt; itt pontosan megmondta, hogy május 16-át látja, fekete színnel nyomtatva.

Az első és negyedik kísérletnél az orvosok nem tudták, hogy minő tartalmú lapot tettek a szekrénybe.

Hogy mi az igazság a hiúzszemű spanyol teljesítményei körül, nem állhat módomban kinyomozni. Magam is csak az újsághírekre voltam utalva.

Elérkeztem a varázsvessző történetének legújabb korszakához.

Mint már említettem, a modern kutató elhagyta az ősi mogyorófavesszőt. Különféle csavarodású drótokkal kísérleteznek, sőt megjelent a színtéren egy újfajta szerszám: az inga.

Ez az úgynevezett sziderikus inga nem egyéb, mint fonálra felfüggesztett súly; lehet akármilyen anyagból, nem fontos.

Azt hinné az ember, hogy ha az ilyen ingát kézbe vesszük, majd ide-oda himbálózni, vagy legjobb esetben, ha ujjunkkal kissé irányítjuk, szabályos köröket fog leírni.

Nem egészen így történt.

Az inga valóban elkezd körbe keringeni, de a mozgás iránya aszerint változik, aminő tárgy fölé tartják! Réz és ezüst fölött jobbról balra kering, víz fölött balról jobbra. És hiába próbáljuk meg irányától eltéríteni – írja a kísérleteket ismertető német lap –, az inga ismét felveszi azt a keringési irányt, amelyet az alatta elhelyezett tárgy minősége követel.

Még érdekesebb ez az irányváltozás, ha az ingát az emberi test különböző részei fölé tartjuk. A homlok fölött balról indul meg jobbra; az orr fölött jobbról balra; a száj fölött viszont jobbról balra. És így tovább.

Szép dolog ez – mondottam –, de lássuk, mi az igazság benne? Abbahagytam az írást, elővettem a zsebórámat, karikájába befűztem egy madzagot és az íróasztal fölé tartottam saját külön sziderikus ingámat. Az óra eleinte nem lehetett tisztában új feladatával, mert ide-oda himbálódzott; de azután mozgásai egyre szabályosabbak lettek, s rendszeres körözésbe fogott, mégpedig balról jobbra. Ekkor hirtelen alája tettem a bal kezemet, tenyérrel lefelé. Az inga elkezdett lankadni, körei egyre kisebbek lettek, szabálytalanokká váltak, majd megállapodott, de kis idő múlva újra kezdte a körözést, éspedig jobbról balra!

Hogy önkéntelenül nem igazítottam rajta, arról nem állok jót; ha netalán megesett, az „tudatom alatt” történhetett, ahogy mondani szokták.

A tudósok, akik az ingával szakszerűen kísérleteznek, néha kissé fantasztikus eredményekről adnak számot. Egy párizsi lap ismertette két francia orvos kísérleteit, ezek az inga segítségével állítólag pontosan meg tudták állapítani egyes betegségek székhelyét. Eljárásukat „radiesztétikus diagnózis” névre keresztelték. Hogy mi igaz belőle, azért a francia lap felelős.

E tudományos igényű kísérletekre is rávetették magukat a tudomány szélhámosai, és vadnál vadabb hírekkel ejtették ámulatba a kritikátlan hívőket. Könyveikből természetesen kiordít a reklám. Közlöm kivonatban egy ilyen könyv tartalmát, annak illusztrálására, hogy mi minden bolondot be nem szed a jámbor, hívő olvasó. A könyv németül jelent meg, ezzel a címmel: A sziderikus inga, mint a család pótolhatatlan tanácsadója. A szerző szerint az inga a következő kérdésekre ad csalhatatlan biztos feleletet:

Hol van a betegség székhelye? Bizonyos orvosság használ-e vagy árt? Valamely étel vagy ital az illető személyére nézve hasznos-e vagy ártalmas? Két bizonyos meghatározott személy élhet-e egymással állandó harmóniában és szeretetben? Egy távoli barátunk egészséges-e, beteg-e, avagy meghalt? Bizonyos személynek minő a jelleme, mennyi életerő lakozik benne? Stb. stb.

Ezekhez a csábító ígéretekhez a kiadó még hozzáfűzi, hogy a könyv nem csupán a családok könyvtárában kell hogy helyet foglaljon, de minden házasulandó ifjú vagy férjhezmenendő leány is igyekezzék sürgősen megszerezni, mert az inga meg fogja őket óvni végzetes csalódásoktól!

Végre egy inga, amely megmondja, hogy melyik asszony ingatag…

A huszadik század elején a varázsvesszős kutatások rohamosan elterjedtek. Már nem csupán egyszerű földmíves és bányászemberek dolgoztak vele, hanem egy sereg tudós is kezébe vette, mert sziderikus érzékenységet tapasztalt magában.

Lassanként elérkezett a szervezkedés ideje is.

1911. szeptember havában tartották meg a varázsvesszős kutatók első kongresszusukat Hannoverben. Ugyanakkor elhatározták, hogy egyesületbe tömörülnek ezzel a címmel: A varázsvessző kérdésének tisztázására alakult szövetség. Két év múlva a szövetségnek már 472 tagja volt. A váratlan sikerre más országokban is megmozdultak a föld alatti titkok kutatói. 1913 tavaszán Londonban, s majdnem ugyanakkor Párizsban is kongresszusra gyűltek össze, az utóbbin a francia földmívelésügyi miniszter is részt vett.

Ez ideig a varázsvesszős kutatásnak tagadhatatlan babonaillata volt, de a nem remélt sikertől igen sok, eddig visszahúzódó személy is felbátorodott. A mozgalom annyira megerősödött, hogy az 1913-iki második német kongresszus alkalmával megalakították a vesszős kutatók nemzetközi egyesületét.

Mindez persze nem ment harcok nélkül. A német geológusok manifesztumokban tiltakoztak, szédelgésnek bélyegezték meg az egész mozgalmat, a vesszősök pedig azt felelték, hogy a geológusoknak semmi közük az ügyhöz, mert ez nem geológiai, hanem fiziológiai kérdés. Az első világháború ágyúdörgésére azután elhalkult a vita, a beszéd helyébe a tetteknek kellett lépniük.

Háborúban a kutak vize hamar kifogy. Akárhány helyen életszükséglete volt a csapatoknak, hogy vízre tegyenek szert. Megszorult ember nem törődik sokat az elméletekkel, oda kap, ahonnan segítséget remél. Ahogy a beteg ember végső kétségbeesésében a csodadoktorhoz fordul, a katonaság is akárhányszor a jó öreg varázsvesszőhöz folyamodott. És nem lehet tagadni, mert a jelentések és nyilatkozatok özöne tesz róla tanúságot, hogy a varázsvessző segítségével igen sok esetben akadtak vízre.

Legbüszkébbek a varázsvessző hívei azokra a sikerekre, amelyek Graeve német őrnagy nevéhez fűződnek. Graevét a szerbiai hadjárat után a török hadsereghez osztották be, és ott csakhamar azzal tűnt fel, hogy mint újkori Mózes, vizet talált az arab sivatagban. A török hadvezetőség annyira megbízott benne, hogy külön varázsvesszős osztagot alakított, s Graeve őrnagyot tette meg parancsnokká. Az őrnagy kutatásainál hurok formájúra csavarintott vasdrótot használt, s ennek a vasdrótnak fehér posztóból kivágott kis mintáját hordta a gallérján, mint a kutatóosztag jelvényét. Sivatagi kirándulásai alkalmával olyan helyen is talált vizet, ahol eddigelé húsz kilométeres körzetben sem ismertek forrást. Végső eredményben 70 százalékot tett ki az eredményes kutatások száma, s csupán 30 százalékban tévedett a varázsvessző.

Preyer német konzul elkísérte az őrnagyot sivatagi expedíciójára, s a Vossische Zeitunghoz intézett levelében leírta, hogyan dolgozott. Nyolcórai lovaglás után tábort ütöttek, s mikor az őrnagy érezte, hogy a kellő idegfeszültség pillanata megérkezett, azonnal hozzáfogott a munkához. Először is széles, vastag posztóövet csatolt a derekára; mindjárt ki fog tűnni, mi célból. Azután két kezébe vette a dróthurok egy-egy ágát, úgyhogy a drót hurkos vége vízszintes irányban előre meredt, megfelelően a régi csúzli alakú varázsvesszők egyenes nyelének. Majd egyenletes léptekkel megindult. Természetesen a kutatóséta hol több, hol kevesebb ideig tartott, amíg csak a drót jelt nem adott a föld alatti forrásról. A jeladás abban állott, hogy a drót hurkos része teljes erővel felvágódott, neki az őrnagy mellének, s most kiderült az öv rendeltetése: azért volt ott, hogy a drót szét ne törje az egyenruha gombjait, mint az eleinte a szó szoros értelemben megtörtént, akkora erővel vágódott fel a hurok. Az első pont tehát megvolt: utána még néhány pontot állapított meg az őrnagy, azok közé meghúzták az összekötő vonalakat, meghatározták az ásás helyét, és beállították a fúrógépeket. Ötven-hatvan méter mélységre fúrtak le, s mint említettem, az esetek 70 százalékában vizet találtak.

Az ellenpárt természetesen azt feleli mindezekre, hogy elhiszi az eredményeket, de ha azokon a területeken akárhol fúrtak volna le 50-60 méterre, mindenütt vizet találtak volna. A varázsvesszősök viszont azzal vágnak vissza, hogy ez nem egyéb hipotézisnél. Tessék kifáradni a sivatagba, ott Graeve őrnagy kútjaitól pár száz méterre megfúrni a földet, s akkor majd tovább beszélünk.

A kalandos képzeletű embereket leginkább az érdekli: megérzi-e a varázsvessző az aranyat a föld alatt, s lehet-e ilyen módon elásott kincsek nyomára akadni?

Egy érdekes aranykeresési kísérletről számolt be Viré Armand professzor, a párizsi természetrajzi múzeum igazgatója.

1933 nyarán a párizsi Vu című lap külön számot adott ki, amelyet az aranynak szentelt. Egyebek közt az is érdekelte a lap szerkesztőjét, lehet-e varázsvesszővel aranyat találni. Viréhez fordult, s együttesen megszerveztek egy aranykereső kísérletet. Erről a Vu 1933. július 5-iki száma következőleg ad hírt:

A saint-germaini erdőben kiválasztottak egy három-négy hold területű parkrészletet, s ott elástak egy tizenkét kilogramm súlyú aranyrudat.

Viré felkért néhány ismerős varázsvesszős kutatót a kísérletre. Délelőtt 11 óra 30 perckor fogtak hozzá a kereséshez, s másfél órán keresztül dolgoztak.

Eredmény:

Egy kutató pontosan az aranyrúd fölött állapodott meg.

Négy kutató csupán egy méter eltéréssel jelezte az aranyat.

További négy kutató két métert hibázott, a tizedik pedig ötöt.

Viré professzor az eredményt frappánsnak mondja, mert szerinte az ilyen elásott fémrészekkel való kísérletezés mindig nagyon kétséges, ugyanis nincs elég idő arra, hogy a fémből kiáradó sugarak átitassák a talajt és hatással legyenek a kutató idegrendszerére.

A varázsvessző ellenségeinek alig volt idejük megmosolyogni Viré professzor elméletét, mikor egyszerre csak lecsapott a bomba: Dobler Pál egyetemi tanár, heilbronni természettudós az 1934 őszén tartott bonni nemzetközi erdészeti kongresszuson beszámolt a talajsugarak körüli kutatásairól.

Szerinte a föld alatti különféle anyagok, úgymint víz, kőszén, petróleum, fémek stb. a röntgensugarakhoz hasonló radioaktív sugarakat bocsátanak ki. A sugarak hullámhossza 0,3 milliméter és 10 centiméter között van. A sugarak jelenlétét sikerült Doblernek fényképen megrögzíteni!

A többi már önként következik a felfedezésből. Dobler az illusztris nemzetközi társaság előtt kifejtette, hogy a sugárzások az anyag különfélesége szerint változnak, s kétségtelenül hatással lehetnek különös érzékenységű egyénekre, akiknél heves izomrándulásokat idézhetnek elő!

Íme tehát a Biblia igazat mondott, és Mózes varázsvesszeje negyedfélezer esztendő múlva a tudományos lehetőségek sorába lépett elő.

Nem mondom, hogy a varázsvessző kérdése ezzel már véglegesen eldőlt. A kételkedők még mindig elegen vannak. Viszont a hívők kitartóan dolgoznak és szervezkednek. A hannoveri kongresszust újabb és újabb kongresszusok követték.

Magam persze nem szólhatok a kérdés tudományos részéhez. De nem állhatom meg, hogy ne idézzem a XVIII. század egyik nevezetességének, Lalande francia tudományos akadémiai tagnak kirohanását a varázsvessző ellen:

„Önök annyit firkálnak – írta a tudós férfiú – mindenféle varázsvesszőről, repülő hajókról, s más efféle bolondságról, hogy végre elhitetik a tájékozatlan közönséggel. Márpedig vegyék tudomásul, hogy az ember soha a levegőbe emelkedni nem fog, s merő képtelenség, hogy a levegőben fenntarthassa magát…”