Szini Gyula

Homo doktor kísérlete

(Részlet)

Fantasztikus elbeszélések

fapadoskonyv.hu

www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

A könyv az alábbi kiadás alapján készült:

Pantheon Irodalmi Intézet

Korrektor: Pálinkás Krisztina

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-907-4

Homo doktor kísérlete

1.

A Szajna partján, ahol nappal a virágpiac szokott lenni, az éjszaka néma csillagai alatt nagy csönd uralkodott. Kihalt volt a vidék és egy sápadt, nyurga fiatalember egyedül támaszkodott a partvédő alacsony falának. Ezen „parapet”-en nyári napokon virágcserepek szoktak állni és szép asszonyok, innen viszik haza virágaikat. Szokatlanul hideg novemberi éjszaka volt. A csillagok úgy ragyogtak, mintha kifényesítette volna őket az éles szél, amely megvacogtatta a fiatalember fogait. Vézna termetén szorosabbra fogta vékony és egyetlen kabátkáját, feltűrte gallérját és nézte a vizet, amelybe a Quai lámpásai nyugtalan sávokat vetettek.

– Tehát mindennek vége! – mondta magában a fiatalember. – Nem lehet az enyém Marianne. Az első nagy akadálynál, amelyet az élet állított elém, már megbuktam. Gyönge vagyok a harcra. Nincs könyököm, nincsenek körmeim, amelyekkel kivívhatnám magamnak azt a falat kenyeret, amellyel Mariannet és magamat megmenthetném az éhínségtől.

Jehan Triste, a huszonnégy éves fiatal költő még kissé túlságosan a könyveken és a poézis virágos lugasain át látta az életet. És csakugyan az első komoly akadály már elvette kedvét az élettől.

Fejében mámoros rímek zsongtak, szívében a fiatalság könnyelműsége lüktetett és azt hitte, hogy olyan egykönnyen lehet átsiklani ebből a világból… egy másikba. Az egyik lábát átvetette parapeten és…

A következő pillanatban egy rendőr csípte nyakon. A rendőr, akinek feltűnt a fiatalember nyugtalan viselkedése, már régen utána somfordált az ifjúnak és a kellő pillanatban, még mielőtt hideg fürdőt vehetett volna a Szajnában, galléron ragadta.

– Mi az, fiatal barátom? – mondta a mogorva rendőr. – Hát meguntuk az életünket? Micsoda Isten ellen való vétket akartunk elkövetni? Nem szégyelli magát, hogy fiatalember létére meg akar szökni a kötelesség és munka elől?

Bármily rideg szavak voltak ezek, Jehan Tristenek jólestek. Végre valaki, idegen ember, aki törődik bajával.

– Ilyen ez a mai fiatalság! – dörmögte tovább a rendőr. – Csalódnak Julietteben, Ma-rietteben és mindjárt mérget isznak, vagy a vízbe vetik magukat. Pfuj!… Gyalázatos, istentelen nevelésben van részetek, ez a baj!

Jehan Triste megigazította gallérját, megemelte némán a kalapját és tovább akart állni. A rendőr megfogta a karját:

– Hohó! – szólt. – Nem addig van a! Nem engedhetem el olyan könnyen. Kötelességem, hogy bekísérjem az őrszobába. Ott majd az inspekciós tisztviselő, ha ugyan ott lesz, a lelkére fog beszélni, hogy máskor ne kövessen el ilyen bolondságot. Jól meg fogja mosni a fejét, barátom, ahogy meg is érdemli.

– Szavamat adom, hogy nem követek el többé semmi meggondolatlanságot – mondta Jehan Triste.

– Hiába! Be kell kísérnem. Hát csak előre!

Az őrszobán kiderült, hogy az inspekciós rendőrtisztviselő sürgős hivatalos ügyben távozott és hajnal előtt nem fog visszatérni.

– Hát, barátom – mondta a rendőr az ifjú költőnek –, csak feküdjék végig ezen a priccsen. Itt kialudhatja magát, míg a tisztviselő úr visszajön. Ezen a jó kemény ágyon majd csak elmúlnak a maga elpuhult, rossz gondolatai.

A költő megadta magát sorsának. Leült a priccs szélére. A mogorva rendőr pedig valami olcsó szivart vett elő zsebéből:

– No, szívja el ezt a bagót, fiatalember! – mondta a fiatalembernek és átadta a szivart. – Ez ugyan nem Upmann… keserű és büdös, mint az élet… de jólesik, ha nincs jobb!

Jehan Triste köszönettel elfogadta a szivart, rágyújtott és füstfelhőbe merült.

A félig nyitott ajtón át nemsokára észrevette, hogy az első szobába az utcáról belépett egy bundás, előkelő külsejű úr, aki az első pillanattól fogva lekötötte figyelmét. A bundás úr kopasz volt, mint a holdvilág, de a fejéről hiányzó szőrt bőven kárpótolta az állán a hosszú vörös szakálla, amely ércesen, a réz színeivel csillogott a szerény rendőrszoba lámpái körében. Hosszúkás, sápadt arcán nagy, sötét, nyugtalan szeme rendkívül érdekessé és erélyessé tette egész megjelenését.

A bundás úr beszélt valamit a rendőrökkel, amit Jehan nem értett meg. Nemsokára belépett az ifjú költőhöz a mogorva rendőr és szólt:

– Ez az úr akar önnel beszélni.

És bevezette a bundás embert.

– Doktor Homo vagyok – mutatkozott be Jehannak a vörösréz szakállú úr. – Szeretnék önnel négyszemközt beszélni.

Erélyes pillantással ránézett a mogorva rendőrre, aki erre nyomban távozott. A költő és a bundás úr négyszemközt maradtak.

– Ön – szólt Homo doktor – a Halál hadseregének önkéntesei közé akart beállni. Mi késztette erre az elhatározásra?

– Ezt ön hivatalosan kéri tőlem? Ön az inspekciós rendőrtiszt? – szólt Jehan.

– Nem. Én orvos vagyok. Ezúttal azonban mint ember az embertársától kérdem, mi volt oka elhatározásának?

Jehan Triste egy pillantást vetett az orvos drága prémes bundájára és szólt:

– A szegénységem!… Egy hét óta járkálok Párizs utcáin állás és kenyér nélkül.

– Miért nem vállal munkát? Hiszen ön ép és erős fiatalember? – kérdezte Homo.

– Mert nem adnak! – felelte Jehan. – Ráfanyalodnám már testi munkára is.

– Mi a foglalkozása? – kérdezte Homo.

– Semmi és minden – felelte Jehan, aki hirtelen, talán akasztófahumorral elhatározta, hogy meg fogja tréfálni az orvost. – Enyém a világ minden Alhambrája és függő kertje, de nincs egy kőrakásom, hová nyugodtan lehajthatnám fejemet. Enyém Lucullus lakomája, Vautel szakácsművészete és (Brillat-Savarin ízlése, de hetek óta meleg falat nem volt a gyomromban. Tudja, uram, miből éltem? A vásárcsarnokban levágott halfejeket szedtem össze, amiket a kofák eldobnak és kinn a Bois-ban tüzet raktam fagallyakból es ezen sütöttem meg a halfejeket. Ma ez volt ebédem.

– Újságíró! – kérdezte Homo. – Állás nélkül?

– Ha újságíró volnék, nem éhezném – felelte Jehan.

– Író?

– Ha író volnék, rémregényeket írnék monsieur Isidore Lechien, en gros ponyvakereskedő részére és nem ennék levágott halfejeket.

Homo doktor mosolyogva simította végig hosszú szép szakállát:

– Szóval, költő?

– Költő vagyok – felelte Jehan öntudatosan és büdös szivarja füstfelhőjébe burkolózott. Szivarja végét az emberi lehetőség legvégső határáig kiszívta. Ha még egyet szippant, akkor a körme is hozzáégett volna. A lehetetlen kis szivarvéget ledobta a földre.

A doktor elővette arany cigarettatárcáját:

– Parancsol cigarettát? Jó lesz egy kis üdülésül ez után a szivar után.

– Köszönöm – felelte Jehan. – Elég volt a füstből.

– Ez valódi egyiptomi – mondta az orvos és két cigarettát rátukmált Jehanra. – Majd elszívja később.

Jehan letette az ajándékot a priccsre és szólt:

– Még mindig nem tudom, minek köszönhetem, hogy doktor úr oly melegen érdeklődött az én elhatározásom oka iránt.

– Kedves fiatal barátom – mondta Homo doktor. – Ez a hely egyáltalán nem alkalmas arra, hogy feleljek az ön kérdésére. Azt ajánlom önnek, jöjjön el a lakásomra. Ott kényelmes karosszékben, konyakos pohárkák és egyiptomi cigaretta mellett ön elmondja majd nekem élete történetét és én gondolkodni fogok, mivel lehetne az ön életének reális bázist adni.

– De én innen el nem mehetek! – felelte Jehan.

– Az én felelősségemre elengedik.

Egy perc múlva az utcán voltak és a nagy boulevard felé tartottak. Az első autótaxit, amely útjukba került, a doktor megállította. Helyet foglaltak benne. Az autó az orvos lakása elé röpítette őket. Néhány perc múlva Jehan már az orvos szalonjában ült havanna szivarral a kezében, előtte konyakos pohárka és tekintete a gázkandalló aranyvörösen csillogó meleg belsejére esett.

– Mégis csak szép az élet így? – kérdezte Homo doktor elégedett, de egyben ravasz vonással az ajka körül. – Vannak az életnek szépségei, amelyeket mindenki elérhet, csak akarni kell őket. Akar ön gazdag, nagyon gazdag ember lenni?

– Nem, doktor úr – felelte Jehan. – Félek a túlságos gazdagságtól. Én nem akarok mást az élettől, mint hogy szerényen megélhessek, de élhessek és minden időmet a költészetnek szentelhessem.

– Ön igazán naiv, kedves Jehan – mondta mosolyogva Homo doktor –, mert olyasmit vár az élettől, ami teljes lehetetlenség. Csak a költők képzeletében él az a bizonyos szerény, közepes megélhetés, amely mellett áldozni lehet az isteni poézisnek. Az életben a valóság az, hogy szerény anyagi viszonyok között az ember keservesen küszködik a sorssal és megélhetéssel. Csak a nagyon nagy gazdagság adhatja meg azt a teljes nyugalmat, függetlenséget, amely mellett ön szabadon élhetne ihletének.

– Sajnos, nagyon igaza van, doktor úr – felelte Jehan.