DRASCHE-LÁZÁR ALFRÉD

2222

fapadoskonyv.hu

I.

Marchall kilépett a fertőtlenítőből és be akart nyitni a műtőbe. De ekkor megpillantotta a kapust, aki az előcsarnokból jövet, feléje tartott.

– Mi az, Smith? Talán bizony mégis megjött Hopkins tanár?

– Igen. Sürgősen óhajt beszélni Durgan tanárral.

– Az e pillanatban egészen lehetetlen. Hol hagytad Hopkinst?

– A váróteremben. Nagyon türelmetlen.

A tanársegéd elmosolyodott.

– Képzelem. Mondd meg neki, hogy kéretem.

Smith indult, de ekkor már feltűnt Hopkins hatalmas alakja az ajtóban. Útiruha volt rajta, a fején bőrsisak, kesztyűs kezében csinos műszertáska bőrből, ujjnélküli kabátja könnyedén lelógott a bal válláról. Izmos lábain térdig érő finom kockás harisnyát viselt.

Marchall elébement és kedves fejbólintással üdvözölte. Így tett a másik is. De pirospozsgás arcáról lerítt a türelmetlenség és amíg rászegezte élénk, értelmes szemét a fiatal orvosra, hadarva mondta:

– Üdv doktor! Hol van Durgan, az én drága Durgan fiam? Hallatlan! Ilyesmi még nem esett meg velem: ma reggel tervszerűen elutaztam Baltimoreból, de közvetlenül Pittsburg előtt a vezetőnk valamiképpen hozzáérhetett a degravitátorhoz, elvesztette a nehézségét és, ha ruhájával meg nem akad egy forgantyún, hát még most is ott lebeg valahol, ég és föld között. Ennek félórai késés volt az eredménye és a csatlakozási expressz elrepült az orrom előtt! Így aztán kénytelen voltam a girigáréplánnal utazni. Szívesen utazom a levegőben, de három órán át hatszáz mérföldet madártávlatból nézni Isten szép világát, kissé unalmas mulatság. Most persze lekéstem! Ugye kedves…

– Marchall tanársegéd vagyok. Marchall William. Nem emlékezel már rám, tanár? A Willson-szanatóriumból…

– Természetesen! Marchall… Már hogyne emlékezném rád? Tehát mondd csak, kedves…

– Marchall…

– Marchall! Hisz tudom! Hát mi van itt nálatok?

A tanársegéd meglepődött.

– Hogyan? Nem tudod?

– Semmit sem tudok. Azaz, tegnap aerogrammot kaptam az én kedves régi tanítványomtól, amelyben felszólít, jönnék el mihamarabb Chicagóba, vagy jobban mondva ide, Lake Forestbe, hogy szemtanúja lehessek egy szenzációs kísérletnek, amely nagymértékben számíthat érdeklődésemre. Most itt vagyok. Mégpedig felette kíváncsian és izgatottan. Hol van Durgan?

– A műtőben.

– Akkor mindjárt…

Hopkins a műtő irányába sietett, de Marchall elállta az útját:

– Bocsánat, tanár, előbb hadd fújjam rád a védőburkot!

– Hát még erre is szükség van!

– Durgan tanár klinikáján senki sem léphet be a műtőbe e nélkül. Rajtam is van.

– Látom, látom. Akkor gyerünk, de gyorsan.

Hopkins ledobott magáról kabátot, bőrsisakot, azután bement az öltözőbe, ahová Marchall elkalauzolta. És mialatt kezdett vetkőzni, mintegy magában mormogta:

– Ezt a komédiát már végig kell csinálni, akár hisz az ember a fertőzésben, akár nem. öreg fickó vagyok az én százhuszonhárom esztendőmmel a hátamon és bátran állíthatom, hogy életemnek háromnegyedrészét fertőtlenítéssel töltöttem el. De éppen ezért, persze, csak titokban, megsúgom neked, fiatal barátom, hogy túlzásba visszük ezeket a dolgokat…

Ezalatt fürgén levetkőzött, mire bementek a fertőtlenítőkamrába, ahol Marchall működésbe hozta a burokfúvót és rábocsátotta a langyos sugarat a testére, amelyen néhány másodperc alatt szilárd, de rugékony anyag képződött. De maradtak bizonyos nyílások is rajta, hogy egészen el ne zárja a testet a levegőtől. Hopkins báránytürelemmel elviselt mindent, sőt, még a szokásos homorú üveglemezt is kereste, hogy feltegye az arca elé, de Marchall kijelentette, hogy ez nem kell s hogy ez alkalommal senkinek sincsen.

– Vannak-e rajtam kívül más vendégek is? – érdeklődött az öreg, mialatt engedte a védőburkot magára száradni.

– Vannak. Wyman tanár, Cambridgeből.

– Régi barátom.

– Morris tanár, a Columbia-egyetemről.

– Nem ismerem személyesen. Vagy negyven évvel fiatalabb nálam.

– Azután Morse tanár, a Yale egyetemről.

– Micsoda? Az antropológus! Hát az mit keres itt?

– Rögtön megmagyarázom. Még csak azt akarom említeni, hogy Walker tanár Chicagóból is itt van.

– Ha nem tévedek, az is antropológus?

– Régi barátság fűzi Durgan tanárhoz és merem állítani, hogy nélküle talán sor se került volna arra, amit a főnököm aerogrammjában „kísérletnek” minősített.

Az öreg felförmedt:

– Tehát nem kísérlet? Akkor micsoda? És egyáltalán mire való ez a titkolódzás!

– Ha megengeded, dióhéjban elmondok mindent, amit tudnod kell, tanár, – csitítgatta őt a tanársegéd mosolyogva és a másik izgatottan biztatta:

– Csak rajta, rajta, kedves…

– Marchall.

– Marchall, hogyne, hisz tudom. De nem mehetnénk ki a levegőre? Azt hiszem most már annyira fertőtlenítettük magunkat, különösen te, édes fiam, hogy testvérek között is vagyont ér!

Marchall meghajlott idősebb kartársa óhaja előtt és kilépve a kamrából, letelepedtek a műtő előtti kisteremben, amelynek széles ablaka Durgan Horatio magánklinikájának gyönyörű parkjára nyílott.

– Bizonyára hallottad már, hogy Walker tanár az európai antropológia specialistája? – rákérdezte a tanársegéd és – mivel Hopkins nem igen tájékozottnak látszott – hozzátette: – Sőt, ebben a szakmában ő ma határozottan a legnagyobb!

– Lehet. Nem értek hozzá.

– Szóval, Walker az utóbbi időben különösen azzal az időszakkal foglalkozott, amely megelőzte a második népvándorlást, vagyis mongol néptörzseknek a XX. század végén Európába való betörését, s amelyet általánosan „bolsevista érának” nevezni szokás.

– Tudom, tudom. Ennyire még én is értek a mesterséghez!

– Így mindenekelőtt az „orosz” név alatt ismert, a mongol törzsek által azóta egész Európába kiszorított, az azelőtt ott létező nemzetekkel összekevert szláv nép az, amelynek Walker tanár egész munkáját szentelte. Bizonyára figyelemmel azoknak az Amerikában még most is szép számban élő szlávoknak az alapos tanulmányozása miatt, akik még ma is előszeretettel „oroszok”-nak, vagy „ruszkik”-nak nevezik magukat.

– Semmiképpen sem látom még, hogy mindennek mi köze Durgan barátom „kísérletéhez”!…

– Bocsánat, rögtön rátérek. Walker tanár most, nyáron, kutatásainak során, egy régi város romjaihoz is eljutott, amelyet Moszkvának hívtak. Bizonyos kéziratok keresése közben Walker a sok összedőlt kolostor egyikének a pincéjében földalatti tárnára bukkant, amely rendes jégveremhez vezetett. Bizonyára valamikor élelmiszerek és italok hűtésére szolgált. Ebben a jégveremben Walker három furcsaalakú, hosszúkás tartályt talált. Teljesen be voltak ásva a jégbe. A tanárt kísérő tatár abbeli véleményének adott kifejezést, hogy alighanem annak a három orosznak a holttestét tartalmazzák, akiket, egy régi monda szerint, a bolsevisták megfagyás általi halálra ítéltek s akik azóta, különösen fülledt nyári éjszakákon, kísértetként szoktak megjelenni az embereknek.

Hopkins a fejét rázta.

– Ez egészen meseszerűen hangzik, – mondta, türelmetlen szempillantásokat vetve a műtő irányába.

– Meseszerű is, – felelte Marchall – de ami valószínűtlen benne, az csak ezután következik! Walker tanár teljes eréllyel nekifeküdt a dolognak. Többheti súlyos munka után évszázados, régi jegyzőkönyvek alapján sikerült megállapítania, hogy egy bolsevista orvos, valami Boszeljevics, az akkori rezsim egyik fanatikusa és tekintélye, elkérte a vésztörvényszéktől a halálraítélt embereket, hogy azokkal kísérletezzen, sőt viviszekciókat is végezzen rajtuk, amint azt abban az időben a kultúrállamokban majmokkal, kutyákkal, patkányokkal általában megtették.

– Utálat!

– Ez a Boszeljevics többek között megkísérelte azt is, hogy szerencsétlen áldozatait, megelőző narkózis után, megfagyassza oly célból, hogy később, néhány óra eltelte után, ismét felengesztelje és újból életrekeltse őket.

Hopkins felpattant:

– Ki van zárva!

– A jegyzőkönyvek azt állítják, hogy tizenkét eset közül nyolc eredménnyel járt, – felelte a tanársegéd igen komolyan, de az öreget nem lehetett meggyőzni:

– Ah mit! Csalás az egész!

– Ezt ilyen határozottan mégsem merném állítani, – folytatta Marchall. – Annyi tény, hogy Walker vizsgálatainak befejeztével, felszólította Durgan főnökömet, nézné meg a dolgot személyesen. Egyúttal azt ajánlotta neki, tenné folyamatba a háromszáz esztendő óta jégbetemetett emberi testek felengesztelését. Durgan pillanatig sem habozott és Európába utazott, de mivel ott semmiféle segédeszköz vagy speciális műszer nem állott rendelkezésére, amelyre egy ilyen nagyfontosságú kísérletnél okvetlenül szüksége volt, elhatározta, hogy a három tartályt, külön erre a célra épített jégszekrényekben, hazahozatja, hogy itthon végezze az emberi testek felengesztelését.

– Isteni! – kiáltotta Hopkins lelkesedéssel. A dolog annyira izgatta, hogy kénytelen volt leülni. De Marchall folytatta:

– Szállítás után kiderült, hogy két tartályt az évszázados rozsda annyira megrongált, hogy tartalmuk elenyészett. Ez a folyamat bizonyára már régen záródott le. A harmadik tartály azonban kifogástalan állapotban volt és tömör, kristálytiszta jégtömböt tartalmazott, amelyen át a benne levő emberi alak, egy mintegy harmincéves férfié, azonnal felismerhető volt.

Hopkins felugrott és összecsapta a kezét.

– Kedves izé…

– Marchall…

– Kedves Marchall, magamon kívül vagyok! Ez… ez… Nem bírok magammal! És elképzelni, hogy mindenről lekéstem! Letéphetném a fejemet…

– De hiszen nem késtél le semmiről sem, biztosíthatlak, tanár, – nyugtatta meg őt a másik. – Durgan az utolsó jégréteggel ma reggelig várt, hogy az egész eljárás legfontosabb részét a te, valamint a már említett többi kapacitás jelenlétében lefolytassa. Amint látod, magam is még nyugodtan itt állok…

– Ezt nem bírom felfogni, édes barátom!

Ezzel Hopkins a műtőbe akart rohanni, de Marchall még egyszer elállta az útját, mire az öreg ráförmedt:

– Mit akarsz még tőlem, szerencsétlen?

– Kell, hogy még valamit közöljek veled, tanár. A legfontosabbat.

– Halljuk, de gyorsan!

Marchall egész közelhajolt Hopkinshoz és bizalmasan, egyszersmind majdnem ünnepélyesen kijelentette:

– Durgan nem akar megelégedni azzal, hogy keresztülvezesse a felengesztelést. Ö azt reméli, hogy bizonyos feltételek fennforgása esetén, sikerül neki háromszázesztendős álmából ébreszteni a beteget!

– M… M… Marchall, úgy veszem észre, hogy nem adod meg nekem azt a tiszteletet, amelyre százhuszonhárom esztendőmnél fogva igényt tarthatok! Lóvá akarsz tenni!

A tanársegéd elmosolyodott és meghajtotta magát.

– Kedves tanárom, azt magad sem hiszed el, – szólt szerényen.

– De hogyan, az Ég szerelméért, akarja ezt Durgan megcsinálni? Képtelenség!

– A szerencsétlen áldozatot minden valószínűség szerint, mielőtt megfagyasztották, magnézium-narkózisnak vetették alá. Bizonyára azért, hogy mély álomba merüljön és hogy az egész procedúra alatt mozdulatlan maradjon. Ha már most levált róla az utolsó jégréteg és ha visszaállítottuk a test rendes hőmérsékletét, Durgan egy különleges infúziót szándékozik alkalmazni. Ez egy kalciumoldatból és tavarainból, vagyis az ingervezetékrendszerből Durgan által személyesen tisztán előállított hormonból álló keverék, amely hivatva lesz újabb inger kifejezésre ösztönözni a szervezetet. E mellett természetesen intrakardial-injekciókra – tudvalevőleg a mellékvesének egy kivonatára – is sor kerül, valamint könnyű oxigéninszuflációkra is. Azután – feltételezve persze a kívánt reakciók beálltát – még mesterséges lélegzésnek egy egészen különleges eljárását is fogjuk alkalmazni, amellyel Kenedy dr. kolléganőm már igen szép sikereket ért el.

Hopkins állandóan rázta nagy hatalmas fejét. Hol bólintott, hol tagadólag intett. A végén kijelentette:

– Gyerekek, az egész dolog a fejetekbe szállt. Erre már csak azt mondhatom, hogy patologikus!

– Be kell várni az eredményt, – felelte bizakodó hangon Marchall, majd megnyomott egy a műtőbe nyíló ajtó melletti gombot, mire az ajtó nesztelenül jobbra és balra visszahúzódott a falba, hogy néhány másodpercre rá a belépők mögött ismét összecsukódjon.

A kerek műtőteremnek nem volt ablaka, viszont mennyezet helyett hatalmas, gömbölyű, egy darabból álló fedele, valami kristályféléből, „difusit”-ból, amelynek az volt a sajátsága, hogy a napfényt teljesen egyenletesen osztotta fel az egész helyiségre, úgy hogy abban sem embernek, sem tárgynak árnyéka nem volt.

A terem közepén, magas műtőasztalon, feküdt a fagyasztott ember ruhátlanul. Kócos szőke haj és szakáll vette körül színtelen arcát. Csak azok, akik bíztak a kísérlet sikerében, láthattak benne halottnál mást. Közvetlenül mellette két emberi alak állt a szokásos védőburokba öltözve.

Az egyikben Hopkins azonnal fel is ismerte régi tanítványát, Durgan Horatiót, míg a másikról Marchalltól tudta meg, hogy az Kenedy Daisy dr., a tanár első asszisztense.

A beteg fejénél transzfúziós készülék állt, balra pedig elektrokardiográf, amelynek két villanyvezetéke a beteg szíve tájékáig ért. A másik oldalon egy teljesen újrendszerű inszuflációs készülék volt elhelyezve, de ez még nem működött, mert még nem volt rá szükség. Mindezt Hopkins szakavatott tekintete egyetlen pillantással állapította meg.

A műtőben, keresztben egymással, négy kinemafonkészülék fonofilmesítette, vagyis megörökítette a nevezetes esemény minden mozzanatát, de egyúttal minden szót is, amely a teremben elhangzott. Egyenletesen, halkan búgtak a gépek, nem kellett, aki kezelje azokat. Úgy, amint már Moszkva romjai között is hűséges társai voltak a merészvállalkozású tudósoknak, úgy most is levették a vállaikról a munkának azt a részét, amely majdan a nagy nyilvánosság elé tartozott.

Wyman és Morris tanárok közelről figyelték Durgan és Kenedy ténykedését, míg Beck asszisztens, egy nővér és egy segéd társaságában, a transzfúziós készüléket kezelte. Morse és Walker tanárok némi távolságban állottak a műtőasztaltól és amint észrevették Hopkinst, elébe mentek, hogy üdvözöljék.

Amíg ezek halkan beszélgettek, Marchall nesztelenül Durgan mögé lépett és bejelentette neki volt tanárának megérkezését. Durgan látható örömmel Hopkins felé fordította a fejét:

– Köszönöm, hogy eljöttél!

Hopkins közelebb lépett.

– Lekéstem mindenről, ugye? – szólt félhangon.

– Dehogy! – felelte Durgan, de ekkor már ismét csakis a betegével törődött. Most Hopkins a volt tanítványához hajolt és, miután jó ideig figyelemmel kísérte a munkáját, halkan kérdezte:

– Nos?

– Fog sikerülni, – szólt Durgan röviden, majdnem nyersen és Kenedyhez fordult: – Jól fekszik a kanül?

Az ilyetén megszólított, miután erről meggyőződött, felelte:

– Igen.

Egy szó volt csupán, de Hopkins feltekintett. Feltűnt neki az ezüstcsengésű hang és csak most látta, mily rendkívül szép és szabályos az a finom női arc, amely éppen csak hogy kilátszott a védőburok alól. De ekkor Durgan már Beckhez fordult:

– Mennyi kubikcentiméter fogyott el eddig?

– Húsz, – felelte az asszisztens, miután leolvasott a készülékről.

– Helyes…

Hopkins elmosolyodott és, mivel ismét megszállta őt a hitetlenség, elfordult, hogy meg ne bántsa a tanítványát. Néhány lépéssel odébb állt, ahol Wymannal került szembe.

– Ha ez lehetséges, – szólt az utóbbihoz, miután ez bemutatta neki Morrist – akkor, akkor…

– Ma már semmi sem lehetetlen, – elegyedett a beszélgetésbe Morris s ezt meghallotta Durgan.

– Igazad van, Morris, semmi sem lehetetlen, csak akarni kell, – mondta a nélkül, hogy feltekintett volna a betegtől. De nyomban rá az elektrokardiográffal foglalatoskodó nővért szólította meg: – Van-e már kilengésed a galvanométeren, Maud?

A nővér határozatlanul felelte:

– Azt hiszem, hogy van, de nem merem biztosan állítani…

Marchall odasietett a készülékhez és egy ideig figyelte. Azután Durgan felé fordult:

– Valóban, úgy látszik, hogy itt-ott van már kilengés!

– Ez nekem nem elég! – jelentette ki Durgan élénken – Hopkins tanárnak még kevésbé!

– Édes jó fiam, – akart az öreg tiltakozni, de Durgan nem hagyta szóhoz jutni: – Igazad van, ez nem elég. Ez semmi! Egyelőre joggal fantasztáknak nézel bennünket!

Hopkins felelt valamit, azonban Durgan már rákiáltott Beckre:

– Hallod-e, te ott, a transzfúziós készüléknél! Minden rendben van? Hány kubikcentimétered van már?

– Huszonkettő.

– Hőmérséklet?

– Harminchét nyolc.

– Menj fel harmincnyolcra!

– Igenis…

Beck úgy tett, amint neki megparancsolták, míg Durgan és Kenedy visszafojtott lélegzettel figyelték a megfagyasztott embert.

Ezalatt Morse karonfogta Walkert és félrehúzta.

– Vajon gondolkoztál-e már azon, tisztelt kollégám, – szólt halkan – hogy mit jelentene éppen a mi szakmánk szempontjából, ha Durgannak valóban sikerülne életrekelteni ezt a háromszázéves embert? Őszintén bevallom, hogy egy ilyen eseménynek a horderejét, pillanatnyilag legalább, képtelen vagyok felfogni!

– Hisz ez a gondolat üldöz engem is attól a pillanattól fogva, hogy Durgan beavatott a tervébe, – felelte Walker. – Egy köztünk élő embert elképzelni, aki úgy gondolkozik és érez, mint ahogyan gondolkoztak és éreztek háromszáz évvel ezelőtt, aki a mi világunkat az ő háromszázéves szemével nézi s aki nemcsak képes megmondani, hogy miként látja ő ezt a világot, hanem azt is, hogy milyen volt a valóságban az a világ, amelyben ő élt s amelyről a dús irodalom dacára, amely abból az időből ránk maradt, alig tudunk magunknak megfelelő képet alkotni, mert akkoriban egyetlenegy ember sem bírt tárgyilagosan gondolkozni és a létért való állandó, rettenetes küzdelmében kizárólag csak saját magával és legfeljebb még a családjával törődött: ez olyasmi volna, ami nagyszerűség tekintetében túlszárnyalna mindent, amit még a mi, felfedezésekben és találmányokban oly rendkívül gazdag századunk is termelt!

Morse néhány percig némán tekintett maga elé. Az a lehetőség, amely valamennyiüket foglalkoztatta, ezer meg ezer új gondolatot szült benne. Az egyiket azután közölte is társával:

– Van-e valami támpontod ennek a szerencsétlen embernek a voltaképpeni kilétét illetőleg? – kérdezte.

Walker bólintott.

– Van, – felelte. – Sőt, ami több: a bolsevistáknak általam igen behatóan áttanulmányozott jegyzőkönyveiből kétségen kívül megállapítottam, hogy az utolsó cár egyik rokonával, Nikolájevics Iván nagyherceggel van dolgunk, akiről kortársai részben azt hitték, hogy megölték, részben, hogy eltűnt a nagy kavarodásban.

– Ez aztán mindent betetéz!

– Mindenesetre. És mégis rettenetes gondolat gyötör! Tegyük fel, hogy ez a hihetetlenül vakmerő kísérlet sikerül, amint Durgan és vele együtt mi is reméljük. De vajon lesz-e Nikolájevics Ivánnak elég erkölcsi ereje ahhoz, hogy néhány nap leforgása alatt átessen azon a gigászi evolúción, amelyhez az emberiségnek három évszázadra volt szüksége?

Ebben a pillanatban mozgás támadt a műtőasztal körül és mindenki odasietett. Így tettek Walker és Morse is. És ekkor látták, hogy Kenedy kezében film van, amely még nedves volt a fürdőtől.

– Látod, Walker tanár? – szólt a fiatal orvosnő ragyogó ábrázattal és megmutatta neki a kardiogrammot. – Látod itt? Ezt a görbét? Itt még alig észrevehetően, itt már tisztábban! Ez itt a pitvarműködés és itt már kamraműködés is van! Él! Él! Istenem, él! – kiáltotta azután és lelkesedése átragadt a többiekre is.

Csak Durgan maradt komoly és nem engedte át magát az általános izgalomnak. Mozdulatlanul állt, ráhajolva a megfagyasztott emberre és figyelte, nem észlel-e már lélegzetvételt? Közben állandóan kiadta az utasításokat:

– Tovább a transzfúziót, Beck! Hallasz engem?

– Igen.

– Erősebben! A szívműködés még túl gyenge! Ez semmi!

Majd Kenedyhez fordult:

– Mi van a mesterséges lélegzéssel, Daisy? Már csinálod? Helyes. És az oxigéninszufláció? Szuperál?

– Kifogástalanul…

És már odaszólt a tanár Marchallnak, aki a nővérrel együtt most maga kezelte az elektrokardiográfot:

– Hogy állunk a kilengésekkel?

– Tiszták és erősek, – felelte biztos hangon, csillogó szemekkel az asszisztens.

Ekkor Kenedy, aki éppen a hallgatócsővel figyelte a beteg szívét, hátrahajolt és a csövet Durgannak nyújtotta:

– Már vannak szívhangok is, – szólt határozottan. Most Durgan is ráhajolt a betegre és hallgatódzott.

– Csakugyan, vannak izomhangok, systole és diastole…

Feltekintett és kereste Hopkinst. De ebben a pillanatban Kenedy felkiáltott:

– Ide nézzetek! A mellkas! Hogy emelkedik!…