Barsi Ödön

A bálványimádó

(Részlet)

fapadoskonyv.hu

© Fapadoskonyv.hu Kft., 2010

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

© Barsi Ödön jogutódja, 2010

Minden jog fenntartva.

A borító Kovács G. Tamás munkája.

ISBN 978-963-329-103-0

I. fejezet

Cortes lovagjai

A hacienda a tó partjára épült. Széles, nyitott korridorjáról messze el lehetett látni a vidékre. A táj általában békésnek hatott, de a látóhatár peremén fenyegetően tornyosultak az ég felé a Popocatapetl és az Ixtaccihuatl fehér csúcsai… Ezek a különös, félelmetes hegyek úgy magasodtak fel Mexikó kiszáradt, napégette földjéből, mint két fehérsapkás, roppant őrszem. Az ezüstszürke ködök időnként eltakarták ugyan a fehér kolosszusokat, de ha nem látta is őket az ember, mégis érezte a jelenlétüket, és tudta, hogy ott vannak, és őrzik a különös országot, ahol valamikor a Tollaskígyó tiszteletére roppant kagylókürtök rikoltottak a paloták erkélyeiről, és ahol a mélyhangú dobok dübörgése adta meg a jelt a véres emberáldozatra Jum Tsak oltárán…

Ixtaccihuatl, a fenséges hegy, melyet Fehér Asszonynak neveznek a bennszülöttek, csakugyan a hó fehérségével szikrázott a napsütésben, míg a Popocatapetl árnyékba süllyedt, és kúpja felett hatalmas füstkígyó kavargott az ég felé…

A tó nyugodt és csendes volt, mintha olaj folyt volna szét a felszínén. A halászbárkák négyszögletes vitorlái petyhüdten lógtak le az árbocokról. Szellő sem rebbent… A tó partján mozdulatlanul emelkedtek a magasba az orgonakaktusz sötét oszlopai, a zöld levelű borsfák és a hajlott törzsű füzek. A part mellett, a víz színén tavi jácintok fehérlettek. A nagy csendben és mozdulatlanságban csak a vízimadarak jelentettek valami mozgást, amint lomha szárnycsapásokkal keringtek a homokdűnék felett. Néhány rozzant kenu hevert a homokban, a legtöbbnek nem volt oldala. A csónakokkal telt homokpadokon túl sziklák sötétlettek. A hacienda is sziklára volt építve. A hosszúkás épületet minden oldalról olajzöld banánok és mangófák vették körül, úgyhogy a tető alig látszott ki a fák sűrűjéből. A dús növényzet sokévi munka eredménye volt: Don Carrizal, a hacienda ura nagy nehézségekkel vitette fel a földet a sziklára, de a kert végül mégiscsak elkészült, a környékbeliek csodájára jártak…

A haciendát és a sziklára épült kertet nehéz lett volna megtámadni. A kapu kiképzése a régi várak bástyáira emlékeztetett lőréseivel és teraszként kiképzett tetejével.

A kapuhoz hetven lépcsőfok vezetett fel. A lőrések úgy voltak elhelyezve, hogy szükség esetén két puskával az egész lépcsőt meg lehetett tisztítani az esetleges támadóktól. A kapu tetejéről messzire el lehetett látni a sziklás domboldalra, az orgonakaktusz bokrok sűrűjére és az ősrégi útra, mely a tó mellett vezetett a haciendához.

Alkonyodott… A tornácon egy idősebb férfi üldögélt: Don Carrizal. Ő volt a hacienda ura. Ötvenéves lehetett, haja és bajusza fehéren vált el napbarnított arcától. Fekete ruhát viselt, a derekán skarlátvörös öv volt, amelyből két elefántcsontnyelű revolver kandikált ki. A mozgása nyugodtnak és megfontoltnak látszott. Szinte szoborhoz hasonlított, amint kissé előredőlve figyelte a messzeségbe kanyargó fehér utat…

A szeméhez emelte látcsövét, azután a fejét csóválta. A vendégeknek már régen meg kellett volna érkezniük, és a fiát is hiába várta vissza, akit elébük küldött.

A nap már lebukni készült a távolban kéklő dombok mögött, és vörösen ragyogta be utolsó sugaraival a Popocatapetl és a Fehér Asszony hófedte csúcsait. Volt valami furcsa, baljóslatú ebben a késői izzásban…

– Vihar előtti csend – mormogta a hacienda ura, és ellenzőt formálva a kezéből a tóra nézett.

Az alkony aranylétrája ragyogott a vízen. A férfi azonban a távolban felbukkanó foltot nézte: egy motoros volt. Gyorsan közeledett, és néhány perc múlva már a messzelátó üvegén keresztül meg lehetett különböztetni a bárka utasait. A kormánynál egy sovány férfi ült csupasz lábszárral, a peonok hagyományos öltözékében, a fején malomkő nagyságú szalmakalappal. A hacienda ura azonban a motoros utasát figyelte: egy magas termetű, fehér ruhás férfit, aki kissé előrehajolva ült az ülésen. Széles Karimájú kalapja eltakarta az arcát, de Don Carrizal így is megismerte a környék egyik legnagyobb haciendájának tulajdonosát: Don Philipp Herradurát. A motoroson egyébként még igen sok hely volt, mint ezt a bennszülöttek levélből font szőnyegeivel letakart üres padok jelezték. Legalább húsz személy elfért volna a bárkán, de Don Herradura szeretett egyedül utazni. Egyébként is különc hírében állt, és viselkedéséről sok furcsaságot meséltek a környéken.

A nap lehanyatlott a kék dombok mögött, és most egyszerre felbukkantak a messzeségből a tó partján a peonok szögletesen épített viskói és a templom kettős tornya, melyet a nagy ragyogásban eddig alig lehetett kivenni… Váratlan szélroham borzolta végig a tó tükrét. A borsfák egyszerre meghajoltak, mint az udvaroncok a király előtt, és a pálmák koronája is lomha imbolygásba kezdtek. Őfelsége, a vihar bejelentette érkezését. A homokpadokon pihenő vízimadarak egyszerre szárnyra kaptak, és ijedt rikoltással vették útjukat az azték ciprusok felé, ahol védelmet reméltek.

– Kössétek ki Don Herradura bárkáját! – kiáltott le a hacienda ura a kertben dolgozó cselédeknek.

A hatalmas kapu most nyitva volt, és így nem sok időbe került, amíg a barna bőrű legények leszaladtak a lépcsőn a tó partjára.

Don Carrizal ismét az útra irányította a tekintetét. Ezúttal nem hiába. Lovasok tűntek fel messze. Előbb csak apró pontoknak látszottak, de szemlátomást közeledtek. A hacienda ura öt lovast számlált meg. Nemsokára megismerte valamennyit. Elöl nyargalt a fia, Alonzo, Don Damaras, mögöttük Don Balezza és Don Morrida, míg a menetet a fiatal Ramon zárta be.

– Mercedes! Vendégek jöttek! – kiáltott be Don Carrizal a szobába a lányának.

Mercedes a másik verandán tartózkodott, ahonnan csak a kertet lehetett látni. Annyira elmerült a virágok, a sárga banánok és tömött lombú mangófák szemlélésében, hogy csak másodszori hívásra jött át a nyitott piazzára, ahol az apja ült. Mercedes szép volt. Sötét haja laza fürtökben omlott a vállára, nyugodt nézésű, sötét szeme és korallpiros ajka festményre kívánkozott, orra vékony és egyenes volt, mint a görög szobroké. Fehér ruhát viselt, amelyet égszínkék serape díszített fényes selyembojtokkal.

– Végre! Már azt hittem, hogy nem fognak eljönni – mondta a lány, amikor megpillantotta a lovasokat.

– Az utolsó pillanatban érkeztek meg – jegyezte meg Don Carrizal. – A vihar már a nyakunkon van.

Átmentek az egyik belső szobába, amelyik lovagteremnek is beillett volna. A hosszú asztal körül magas támlájú székek álltak a Carrizal-család címerével. A falon sötét olajképek függtek, melyek régi spanyol harcosokat ábrázoltak lovagi tornákon és véres háborúkban. A sisakos alakok, szakállas ágyúk, kivont kardok és a lengő zászlók egyik képről sem hiányoztak. A bejárattal szemben azonban csak egy kép lógott: Cortest ábrázolta, a mexikói spanyol birodalom megalapítóját. A kép alatt egy feszület sötétlett…

A terem nyitott ablakán keresztül a hacienda bejáratára lehetett látni. A cselédek éppen ebben a pillanatban csukták be a nehéz kaput az érkezők után, és a széles vasrudakat gondosan feltették a hatalmas kapuszárnyakra. Egy lobogó ingű peon viharlámpával a kezében felmászott a kapu tetején levő tornyocskába.

A második nagy szélroham is megérkezett, és megrázta a mangófák lombjait. Furcsa, elnyújtott hang hallatszott, amely hasonlított az éhes jaguár ordításához. A letépett leander virágok úgy röpködtek a kertben, mint óriási fehér pillangók. A pálmafák meghajoltak, és a banán széles levelei elterültek a földön. Vakítóan és élesen egy-egy villám cikázott végig az ég sötétkék kárpitján… A dörgést még nem lehetett hallani.

Az ajtó feltárult. Először Don Herradura lépett be a szobába. Magas termetű férfi volt, arcából teljesen hiányzott a mexikói jelleg, inkább valami mongolos vonást lehetett felfedezni rajta. A kiálló pofacsontok és a kicsit ferde szemek első pillanatra feltűntek mindenkinek. Szénfekete bajusza patkó alakban simult erős állára. Kutató szemöldöke felett állandóan mély ráncok vésődtek a homlokába.

Don Damaras javakorabeli férfi volt. Deresedő bajusza jól illett markáns arcához. Don Balezza vigasztalanul sovány volt, míg Don Morrida lehetetlenül kövér. Csodálatosképpen a két férfi rendszerint együtt mutatkozott. Szomszédos birtokosok voltak, és nagyon gyakran összejártak. Külön-külön azonban egyik férfi sem hatott komikusan. Balezza soványságában volt valami ördögi vonás, és Don Morrida minden kövérségé mellett is imponálni tudott az embereinek.

Don Ramon egészen fiatal férfi volt. Olajbarna bőréről, világítóan fehér fogsoráról és csillogó hajáról sokat beszéltek a nők. Alonzo, a ház urának egyetlen fia lépett be utoljára. Kissé lányos képű fiú volt, alig több húszévesnél. Általában jó lovasnak és gyorskezű puskásnak ismerték.

Így festett tehát a társaság, amelynek tagjai ezen a viharos alkonyaton összegyűltek Don Carrizal házában. Mercedes üdvözölte a vendégeket, de azután hamarosan eltűnt a másik szobában, és nem is mutatkozott többé.

A férfiak elfoglalták kijelölt helyeiket a hosszú asztalnál. A hacienda ura éppen szembe került Cortes képével. Ez a festmény megközelítette a valóságos életet. Aki először látta, önkéntelenül is arra gondolt, hogy a nagy hódító valóban így nézhetett ki. A páncél sötét csillogása és a bőr sárgás színe szinte kísértetiesen idézték a nagy spanyol hódító emlékét…

Don Carrizal felemelkedett a helyéről. A többiek követték példáját.

– Viva Christo Rey! – üdvözölte a ház ura az egybegyűlteket.

– Viva! – mormolta az engedelmes kórus.

Carrizal esküre emelte a kezét.

– Mondjátok utánam az esküt! Én, Cortes lovagja, megesküszöm, hogy mindabból, amit hallani fogok, másnak soha semmit el nem mondok. Ha mégis megtenném, legyek örökre átkozott, a föld és a víz ne vegye be a testemet! Ámen!

– Ámen! – zúgta a kórus.

Carrizal állva maradt, míg a többiek leültek. A vihar időközben elérte tetőpontját. Az ablakpárkányon úgy kopogtak az esőcseppek, mint a puskagolyók. Fényes villám kunkorodott végig az égen, hosszan kacskaringózva, mint egy mesebeli gaucho ostor. Aztán csattant egyet, az ég és a föld is beleremegett ebbe a csattanásba. A kert szabálytalan időközben kivilágosodott és elsötétedett… Dörgés dörgést követett, az eső pedig zuhogott kérlelhetetlenül és vigasztalanul, mintha csak Jum Tsak, a régi aztékok esőistene borította volna nedves ködfátylát a mexikói tájra…

– Cortes lovagjai! – kezdte a hacienda ura a beszámolóját –, a Tollaskígyó ismét felemelte a fejét, hogy elpusztítsa vallásunkat. Őrjöngő hívei megint halált és pusztulást akarnak zúdítani a békés haciendákra, a peonok nyomorult falvaira és Krisztus megszentelt templomaira. Tudomásomra jutott, hogy szombatról vasárnapra virradó éjjel a már ismert förtelmes szekta tagjai el akarják hurcolni a templomokból a kegyszereket, a szentképeket és a szobrokat…

– Ott leszünk mi is – mondta Ramon.

A hacienda ura a fiatalember elszánt arcára pillantott.

– Úgy van! Ezt kérem tőletek mindnyájatoktól. Akadályozzuk meg fegyveresen a banditák garázdálkodásait, és ne tűrjük, hogy kifosszák a templomainkat!

– Nem fogjuk tűrni! – kiáltotta Don Balezza, és kísértetiesen megnyúlt árnyéka fenyegetően rajzolódott ki a falon.

– Cortes lovagjai! – emelte fel a hangját újra a házigazda. – Jól tudom, nem kis áldozatot kívánok tőletek, de vigasztaljon az a tudat, hogy szent ügyért harcoltok. A Tollaskígyó félőrült hívei mindent elkövettek ebben az országban vallásunk ellen, amit csak el lehetett követni.

– És a kormány tűri ezt? – vágott közbe Don Morrida, és a hangja olyan mélyen zengett, mint a távoli mennydörgés.

Ramon legyintett.

– A kormány a legkényelmesebb megoldást választotta: egyszerűen nem törődik semmivel. Csináljon mindenki, amit akar! Ez most a jelszó.

– Gyalázat! – hangzott minden oldalról.

– Mégiscsak az a gonosztevő a főbűnös, aki a Tollaskígyónak adja ki magát, és így toboroz magának híveket – mondta Don Morrida.

– Úgy van! – szögezte le Balezza. – Agyafúrt gonoszság vagy elmebaj kell ahhoz, hogy valaki régi azték istennek képzelje magát. Harmadik hónapja, hogy megalapítottuk társaságunkat, és mondom, hogy fantomot kergetünk. Amikor már azt hisszük, hogy a gyűlölt ellenfél végre a kezünk között van, ismét csak kicsúszik az ujjaink közül. Valamikor tízen ültünk ennél az asztalnál, és most csak heten vagyunk. Hárman közülünk áldozatul estek a Tollaskígyónak!

– Ne mondd ki ezt a gyűlölt nevet! – csattant fel Damaras.

– Miért ne mondjam? – kérdezte Balezza. – Hiszen az egész vidék az ő nevétől hangos. Mindenütt ott van; utunkat állja, legyilkolja az embereinket, elpusztítja a papjainkat. Dühös szörnyeteg, akit el kell pusztítani!

– Csak a nevét tudnám – mondta Don Morrida, és kövér keze ökölbe szorult.

– Ha a nevét tudnánk, akkor már nem volna ellenfelünk – jegyezte meg a hacienda ura. – A Tollaskígyó ereje abban rejlik, hogy a valódi nevét senki sem ismeri. Felbukkan és eltűnik. Mint egy fantom.

– De egy napon mégis a hatalmunkba kerül – jegyezte meg Damaras. – És ez a nagy leszámolás napja lesz. Addig pedig vakon követünk téged, Don Carrizal.

A hacienda ura bólintott.

– Köszönöm a bizalmatokat. Szombaton itt találkozunk, mielőtt leszáll az alkony, és innen indulunk a templom megvédésére. Barátaim, köszöntsük egymást a most már hagyományos kiáltásunkkal: Viva Christo Rey!

– Viva! – mondták utána a többiek komoran és ünnepélyesen.

*

A vihar elvonult, és a vendégek is eltávoztak. A nedves kavicsokon még ott fehérlettek a letépett leander virágok, és a növényekről még csepegett a víz, de az eső elállt. A sűrű, nehéz felhőkárpit elvonult a tó másik végére. A víz sötéten csillogott, de a magasban már megjelentek az első csillagok. A távoli dombháton most jól lehetett látni a fehérre meszelt templom kettős tornyát a holdfényben. A holdkorong valószínűtlenül nagy volt, mint egy óriási, sárga mangó, és mindinkább kiemelkedett a kavargó felhőkből…

A levegő hűvös volt. Mercedes összehúzta vállán kék serapéját, és apja kíséretében sétára indult a kertben. Csakhamar Alonzo is csatlakozott hozzájuk.

– Úgy érzem, hogy ennek a vidéknek a békéjét nekem kell megvédenem – mondta Don Carrizal. – Az egyszerű népnek a valláson kívül alig van valamije, és most lelkiismeretlen emberek ezt is el akarják venni tőlük…

– Kicsoda az a Tollaskígyó, akit annyiszor emlegettek? – kérdezte Mercedes.

– Régen elpusztítottam volna, ha ismerném – válaszolta a hacienda ura komoran. – Csak annyit tudok róla, hogy a legnagyobb gazember, aki valaha Mexikó földjén járt. Senki sem ismeri, es mégis mindenütt vannak hívei, akik elszántak és vakmerőek. Azt híreszteli magáról, hogy azonos a régi aztékok istenével, a vérengző Tollaskígyóval.

– És vannak emberek, akik elhiszik ezt az ostobaságot?

– Sajnos, sokan – válaszolta az öregúr elszomorodva. – A legtöbb ember hajlamos a babonára, és örül, ha olyasmit lát vagy hall, amit egyszerű eszével nem képes megérteni. Nos, ez a hétpróbás gonosztevő gondoskodik arról, hogy olyan dolgok történjenek, amik túlhaladják a nép értelmét. A múlt héten ellopták a templomról a keresztet, két héttel később pedig mise közben leszakadt a kórus lépcsője. Talán mondanom sem kell, hogy mindkét esetben alávaló bűntény történt, és mégis akadtak olyanok, akik csodát láttak a kereszt eltűnésében és a tegnapi merényletben…

– És mi a végcéljuk ezeknek a bűntényeknek? – kérdezősködött tovább Mercedes.

Don Carrizal vállat vont.

– Magam sem tudom. Talán a hatalom megszerzése, talán a szenvedélyek felkorbácsolása?… Ha megszűnik a törvényes rend, akkor mindig lesznek olyanok, akik a zavarosban halásznak…

– Talán valaki a környék legnagyobb haciendáját akarja megszerezni. Nem lehetséges ez? – vetette fel a kérdést Alonzo.

Don Carrizal elgondolkozva pillantott fia nemes vonalú arcára.

– Ez sem lehetetlen. Ha a környék nem biztonságos többé, akkor bizonyára mindenki szívesebben válik meg a birtokától, mint a jelenlegi viszonyok között… De azt hiszem, vendég jött.

A nehéz kapu szárnyai megcsikordultak. Egy fehér nadrágos és meztelen felsőtestű férfi eltolta helyéről a keresztvasakat. A kaput nem nyitották ki egészen a cselédek, csak annyira, hogy a reverendás ember beléphessen a kertbe.

– Silao atya – mondta Don Carrizal örömmel, és a pap elé sietett.

A két férfi hosszan szorongatta egymás kezét. Silao atya már öreg volt; sárga, ráncos arca a régi pergamenekre emlékeztetett, haja fehéren hullott a homlokára, de a szeme fiatalos tűzzel csillogott.

– Nos, mi újság, atyám? – kérdezte a házigazda. A pap fénylő szeme egy pillanatra elhomályosodott.

– Sajnos, nem mondhatok jót. Újabb csapások… De hiszem, hogy az egyház hajója, amely már annyi vihart kiállott, nem fog ebben a mexikói posványban sem megfenekleni…

– Történt valami?

Silao bólintott.

– El akarják égetni a szentek szobrait, és a Boldogságos Szűz templomában valami bálványképei akarnak felállítani. Tegnap, a mise után a templomban röpcédulát találtam. Egyet elhoztam…

Don Carrizal kisimította a gyűrött cédulát. Arca mindinkább elborult.

A röpcédulát valami kézisajtón állíthatták elő. Tartalma a következő volt:

„Közeleg az óra, amikor a Tollaskígyó, a száműzött Isten visszatér, és meghódítja egész Mexikót. A templomok harangjai elnémulnak, és a dobok ütemére jönnek Mexikó régi, dicső istenei, hogy elfoglalják méltó helyüket. Először maga a Tollaskígyó érkezik meg, őt követi a harcos Huitzilopochti, és végül megérkezik Jum Tsak isten is, hogy esővel árassza el a szomjas földet. Készüljetek a harcra, emberek. Jelszavunk: Viva la Muerte!”

– Zagyvaság! – mondta Don Carrizal, de az arca gondterheltnek látszott. – Hány cédulát találtak?

– Sok százat – válaszolta a pap. – Még a kóruson is szétszórtak néhány tucatot, pedig a lépcsőt még nem javítottuk meg, és csak létrán lehet feljutni oda. És ön tud valami hírt?

– Sajnos, jót én sem mondhatok – válaszolta a házigazda. – Tudomást szereztem arról, hogy szombatról vasárnapra virradó éjszaka megtámadják a templomot…

– Per amorem Dei – mondta az öreg pap megdöbbenve. – És ez igaz volna? Biztos ez?

– Biztos! – válaszolta a ház ura. – De az is biztos, hogy azon az éjszakán Cortes lovagjai is őrködni fognak.

Az öreg pap éppen mondani akart valamit, amikor egészen váratlanul eldördült egy lövés. Az éles csattanást hangos feljajdulás követte, és az őr, aki viharlámpával gunnyasztott a kapu tetején megtántorodott, és kiterjesztett karokkal a lépcsőre zuhant.

A lépcső ugyanis belül is folytatódott, és felvezetett a sziklakertbe, amely majdnem egy szinten volt a kaput őrző tornyocskával, ahonnan az őr leesett.

Don Carrizal előrántotta revolverét, és a fia követte a példáját.

– Gyorsan, be a házba! Megtámadták a haciendát! – kiáltotta egy hang.

A pap magával húzta az ellenkező Mercedest, míg Don Carrizal és a fia a kapu felett lévő toronyba igyekeztek, ahonnan szemmel tarthatták az egész lépcsőt. A kapu belső oldalán, a kertbe vezető lépcsőn feküdt a lelőtt őr véres teste… A szerencsétlen még élt, de hörgését elnyomta a kapuszárnyak csikorgása. A támadók jól felkészültek az ostromra, és egy hatalmas rúddal rohamozták meg a bejáratot. A lépcsőn hemzsegtek az emberek… Don Carrizal lehajolt az egyik lőréshez, gondosan célzott, és elsütötte a revolverét. A válasz vad fájdalomkiáltás volt. Az egyik ember összerogyott a kapu előtt. Most Alonzo revolvere is megszólalt. Lentről valóságos sortűz ropogott, golyók pattogtak a mellvéden, és vakolatdarabok röpködtek a szélrózsa minden irányában. A hacienda urát azonban mindez nem zavarta. Újra nyugodtan célzott és lőtt. Ismét egy alak bukfencezett le a mélységbe…

A támadók azonban tovább döngették a kaput. A vasrudak meghajoltak, de nem engedtek. Most újra Alonzo lőtt, ő is gondosan célzott, és golyója a harmadik támadót terítette le. Lentről vezényszó hallatszott, és a golyók újra pattogni kezdtek a mellvéden.

Mercedes a verandáról figyelte az egyenlőtlen küzdelmet. Egy golyó a feje mellett süvített el, és szétrepeszteti egy dísztányért. A pap beljebb akarta húzni Mercedest, de a lány nem hagyta magát.

– Segítenünk kell – mondta, és lekapta az egyik szegről a fegyverét, amellyel vadászni szokott.

– Senorita! – könyörgött a pap. – Kérem, jöjjön be a szobába, és adja nekem a puskát! Majd én segítek Don Carrizalnak.

– Maga csak imádkozzék, atyám – mondta Mercedes, és ledobta a válláról színes serapéját, amely jó célpontul szolgált volna az ellenségnek.

A pap megdöbbenve látta, hogy a lány milyen otthonosan mozog a veszélyeztetett kertben. Kissé előrehajolva, de bámulatos gyorsasággal haladt előre, és a puskáját máris megtöltötte, mire a lőrésekhez ért. Már nem a régi Mercedes volt: szép, de veszedelmes ragadozóra emlékeztetett, amint fegyverével lesben állt. A vállához kapta a puskát, és tüzelt…

Don Carrizal kétségbeesetten integetett a lányának:

– Vissza!

Mercedes azonban nem fogadott szót, és megcélozta az egyik embert, aki egy fűzfa mögül lövöldözött a toronyra. Gondosan célzott, és elsütötte a fegyverét. A fűz szürke törzsétől feketén vált el a groteszk alak, amint szánalmasan kapálódzott, és meg akart kapaszkodni a lehajló ágban. Ekkor találta a második golyó, és hangos ordítással zuhant le a meredek parton. A fekete víz fehéren fodrozódott egy pillanatra, azután újra elsimult.

– Bravó, Mercedes! – kiáltotta Alonzo.

A fiatalember egy pillanatra feltérdelt, de a következő pillanatban elfojtott kiáltást hallatott, és elterült a cementpadlón. Arcát elöntötte a vér. Mercedes éles sikoltással dobta el a fegyverét, és nem törődve a körülötte zizegő golyókkal a sebesülthöz rohant, és a nevén szólongatta a fivérét. Szavait egy sortűz félelmetes ropogása szakította meg. A támadók az ócska csónakházba fészkelték be magukat, amely a kaputól mindössze ötven méternyire lehetett, a víz partján. A düledező épület tetején tisztán lehetett látni a lövések felvillanását.

– Istenem, tégy csodát! – mondta a pap összekulcsolt kézzel. Sovány alakját megrázta a zokogás.

A kert felől három peon jelent meg. Az egyik puskát tartott a kezében, a másik kettőnél revolver volt.

– Ide hozzám! – kiáltotta a hacienda ura. – Hol bujkáltatok ilyen soká?

– Egy csoport hátul akart behatolni a kertbe – kiáltotta vissza a puskás ember.

– Közibük lőttél?

– Hárman ottmaradtak! – hangzott a válasz.

– Derék fickó vagy! – kiáltotta Don Carrizal, és újra célba vette a támadóit.

Lentről is ropogtak a fegyverek. Újabb emberek jelentek meg a lépcsőn. Felkapták a rudat, hogy utolsó rohamra induljanak a kapu ellen. Ekkor történt a csoda!… A harangot félreverte valaki a faluban. Az érces hang messze elszállt a dombokon és vizeken át, és fellármázta az egész környéket. Olyan messzire is elhallatszott, ahol a puskaropogásra aligha lettek volna figyelmesek az emberek.

A támadók harci kedve is mintha megcsappant volna. A lépcső teljesen kiürült, és a banditák most már biztos fedezékből tüzeltek a védőkre. A kapu előtt csak a halottak hevertek. A lépcsőt sötétre festette a vér. Egy hatalmas termetű férfi a hátán feküdt, gonosz, fehér arcával a csillagok felé fordult. Egy másik féloldalt hevert, és a keze olyan furcsán nyúlt előre, mintha fel akarna kapaszkodni a lépcsőre.

A harang pedig zengett, kondult, egyre szilajabban, túlharsogva a harci melódiát…

– Ramon jeladása! – kiáltotta Mercedes, és nyugatra mutatott.

A tó partján, ott, ahol a fiatal spanyol haciendáját sejthette, a tűz vörös visszfénye festette meg az eget.

– A segítség útban van – mondta Don Carrizal felvillanyozva, és újra lehasalt a lőrés mellé.

A fegyverek még ropogtak, de most már csak szórványosan. A harangzúgás egy pillanatra sem szűnt meg, és a távoli tűz nőttön-nőtt, terjeszkedett az égbolton, mint egy óriási piros virág.