FÁY ANDRÁS

A BÉLTEKY HÁZ

Tanregény
képillusztrációkkal

Szerkesztette és az előszót írta Mikszáth Kálmán

Az illusztrációkat készítette Gergely Imre

fapadoskonyv.hu

FÁY ANDRÁS
1786–1864

Hol volt, hol nem volt (ámbár hiszen csak itt, Magyarországon lehetett), valaki szent buzgalommal csinált egy hatalmas pénzintézetet, s a mellett olyan buzgalommal költött meséket és regényes históriákat. Mai szemmel nézve szinte hihetetlennek látszik. Mert aki ma regényeket komponál, az nem fundál pénzintézeteket is, a ki pénzintézeteket üt nyélbe, az nem ír regényeket. Hanem abban az időben összefért, sőt, voltaképpen egyet jelentett a két funkció s tekintetes Fáy András táblabíró úr akképpen okoskodott, hogy ami pénze van a magyarnak, hozza be ebbe az intézetbe (az első hazai takarékpénztárba), hadd kamatozzék neki. A mi szellemi kincse pedig neki vagyon, e mesék és regények révén szétosztja a nép közt, hadd kamatozzék a hazának.

Fáy András Kohányban, Zemplén megyében született, 1786-ban, előkelő családból, melynek legendái IV. Béláig szállnak vissza. Elvégezvén gondos tanulmányait, gombai birtokán telepszik le, s az akkor, gazdag úrfiak módjára a szolgabíróságon kezdi Pest megyénél.

De ez nem elégítheti ki sokáig. Tartalmas, izzó gondolatokkal, hatalmas tervekkel teli feje, használni akaró nemes lelke feljebb ösztökéli. Ne tessék félreérteni, nem stréber ő. Nincs még akkor az a faj. Pestre vágyik, hogy nagyobb karriert csináljon, de ez nem dieten élassist, rendjelt, belső titkos tanácsosságot jelent, mint a hogy jelentene most. Ezt a nagyobb karriert el is éri. Felköltözködik állandóan 1818-ban s lesz belőle, a hogy Szemere Pál nevezte: „a haza mindenese”.

Pesti letelepedése éppen az újjászületés legelejére esik. Gyenge kis hullámzás volt észlelhető, valami homályos törekvés átgyúrni ezt az Ázsiát Európává. Egy-egy izmosabb kar neki látszott gyürkőzni valamely kezdeményezésnek, egy-egy váll aláhajlott, hogy tegyenek rá valami terhet. De mit? Hiszen épen azt nehéz kigondolni. Mindent csinálhat, aki dolgozni akar; azért mindent, mert nincsen megcsinálva semmi. Azon módon van az ország, a hogy a török itt hagyta, még itt érzik a szandáljaik szaga is.

Fáy mindenekelőtt a tollhoz nyúlt s megírta meséit, melyek nagy hatást keltettek országszerte, mert az aktuális magyar életre vonatkoztak. Korszerű eszméket szór szét, égető feladatokat vet föl, humorral vagy éles gúnnyal ostorozza a nemzeti hibákat, parabolákban és állati cselekményekben, úgy, mint egykor Aesopus. – Csakhogy Aesopus pusztán mesélt és tanított, Fáy pedig azon felül politizált és rázogatta az alvó nemzetet.

Gyorsan követték egymást egyéb munkái, a Különös testamentum, egy pár jóízű, humoros elbeszélés, a magyar nevelés és a társadalom ferdeségeit ostorozó és egy vígjáték: Régi pénzek Erdélyben. Már ekkor motoszkál fejében egy állandó pesti színház építése, melyhez meg is szerzi a telket. Ugyanazt, a melyen ma áll a Nemzeti Színház.

Százféle dolgot mozgat; olyan, mint az élesztő a tésztában. Szinte félnének a göndör hajú, gömbölyű fejű, villogó szemű, fekete úrtól, az emberek, ha nem becsülnék olyan nagyon, mert mindig tele van a zsebe aláírási ívekkel, a feje plánumokkal. S hogy tud persvadeálni! Mindenütt ott van s mindég, mozog, mint az eleven ezüst. Egy biztosító intézetről álmodik, ipartestületet tervez, takarékpénztárhoz toboroz részvényeseket; Széchenyi István udvariasságból ír alá néhány részvényt, kétkedő mosolygással, hogy: Nem lesz abból semmi.

1832-ben jelenik meg legkiválóbb munkája a Bélteky ház két kötetben. Az első magyar regény mely a magyar társadalmi életbe markol bele merészen. Mintegy gitár kíséret ez a regény a Széchenyi reformokat sürgető menydörgő szózataihoz. Élénk és meglepően találó színekkel vannak rajzolva a maradi alakok, egyszersmind bemutatva mintegy ellentétképen a jövő Magyarország emberei is, mint a hajnövesztő szerek kínálásánál egymás mellett szemlélhetőleg a kopasz és a Loreley-hajú fejek.

A regény szinte megrázó hatást tett, bár szerkezete egy kicsit gyenge; Fáy egyébiránt maga is beismeri, hogy őt első sorban a „használni akarás tendenciája vezeti” írásaiban és nem a művészi szempont.

Magyar ember lévén, nem kerülhette ki a politikát sem. 1835-ben, mint Pestmegye követe vett részt a pozsonyi diétán. A negyvenes évek elején elnöke volt az ellenzéki körnek s több politikai cikket is írt.

Növekedő írói érdemei mellett egyéni tekintélye és nymbusa hova-tovább nagyobb dimenziókat vett föl; ha Széchenyi nincs, őt illeti a „legnagyobb magyar” titulusa, ha Deák nincs, ő nevezhető a „haza bölcsének” – így azonban maradt végig a „nemzet mindenese”.

Nem egész végig. Mert a forradalom után teljesen visszavonult a közélettől. Egy szalmaszálat se tett többé keresztül. Hiszen most már az ország a németeké. Hanem a nyelv, az még a mienk s innen lehet még föltámadás. Kizárólag az irodalomra vetette magát. Írt, írt szakadatlanul. Rendre jelentek regényei, „Jávor orvos és szolgája Bakator Ambrus”, a „Szutyogfalviak”, vígjátékai, a „Mátrai vadászat”, „Régi szerelem nem avul el”; neveléstani értekezései stb. Az öregség is jött, jött, a kéz immár reszketett, a betűk összefolytak, de ő azért csak egyre írt, még hetvennyolc éves aggastyán korában is. Méltán mondták róla, hogy a férfiú érett eszével dolgozott, mint fiatalember, s az ifjúság lángoló tüzével, mint aggastyán. 1864-ben halt meg, szép júliusi napon, midőn ferencvárosi gyönyörű kertjében javában nyíltak a rózsák. Ez a kert volt a legkedvesebbje; ő ültette, ő teremtette sívó-homokon. Itt szeretett irogatni délutánonként, ha nem kocsizott ki fóti szőlőjébe; e két helyen gyakorta gyűjtötte össze barátait, kivált a fóti szüretek voltak vidámak és híresek. Vörösmarthy Mihály „fóthi dal”-a is innen való.

Félszázad múlt el azóta, s hol van ez már mind? Mi lett az ő kedves alkotásaiból? A szőlőt megette a filokszera, a ferencvárosi bájos paradicsom helyén buta bérkaszárnyák meredeznek, nagy port vert regényei, színművei, többé-kevésbé elavultak. Csak a takarékpénztára fejlődött ki nagyobbnak, mint a milyennek valaha álmodta. Csak a pénz halhatatlan.

MIKSZÁTH KÁLMÁN.

A BÉLTEKY-HÁZ

Éji homály és kelő szürkület, kétesen küzdtek még egymással, midőn Gyula lőcsövet vetve vállára, az apai házat elhagyá. Kerten keresztül közelebb éré a szabadot s arra választá útját. Nyomula szíve, amint kertbeli alkotásaira végpillanatát veté. Édes vonzó érzet él bennünk, még a lelketlen dolgok iránt is, hogy ha mi adánk létet azoknak.

Közel a temetőhöz vitt el útja s betért búcsúját venni anyja sírjától. Nyugvó csendben szunnyadt körülötte az élet, faluban és mezőben, ellentétben zajgó keblével. Egymást váltogató érzésekkel borult a sír harmatos hantjára s eltökélve kelt fel arról: tisztán tartani meg szívét az élet zajlásaiban, miként hajdan jó anyja oktatgatta volt őt. Mulandóság sejtelme soha sem szál meg bennünket búsabban, mint midőn elhunyt kedveseink sírjait látogatjuk. Velük töltött örömeink lelkünk elé omlanak, s elszorítják ezt azon eszméltetéssel, hogy ők s ezen örömök nincsenek többé! Azon szellő, mely sírjaik bogácsai közt susog, bús sejtést lenget reánk!

Elindult Gyula bizonytalan szerencséjére s kiérőben vala a sírdombok közül, amint a kétes világosságban emberi alakot mozogni láta. Felé tartott s elébe lopódzott ez is. – Csitt, csitt vadász! – Így szólítá meg Gyulát súgó hangon –, lábhegyen járj, még alszik, fel ne keltsd robogásoddal!

Az ifjú szemre fogá az idegent s úgy tetszék neki, mintha látta volna valaha. Viselt hosszú köntös, nedves az éj harmatjától, nyúlt el testén, fürtjei rendetlen bomlásban szóródtak el vállain s halvány arcának nem kellemetlen vonásain és szelíd szemein, láthatók valának a csendes tébolyodás nyomai.

– Nem hoztál virágot? – kérdé biztosan Gyulát, megfogá kezét; s gondos csendes léptekkel, miként súlyos beteg körül járdalunk, voná az ifjat egy új hányású sírdomb felé.

– Itt alszik, de nemsokára felébred; majd örül virágaimnak. – Ezzel leüle kalapja mellé, mely rakva vala mezei virágokkal s gondos válogatással illegeté azokat a sír halmára és emlékére.

– Ki vagy te szerencsétlen? – kérdé Gyula illetődéssel.

– Szerencsétlen, de nem rossz! – felele az idegen, mintegy eszméletlenül arra, mit mondott s folytatá kedvteléses szorgalommal munkáját.

Nehéz kebellel tért tőle útjára Gyula. Az idegen és saját sorsa gyászképein búsan borongott lelke. Elkietlenedett előtte az élet s homályba süllyedtek nézései a jövőbe. Merre forduljon a tág világban? Mi pályát kezdjen a sok bizonytalan közül? Hányta vetette elméjét s habzásában meg nem állapodhaték szíve semmiben. Hol kínos a választás, örömest engedjük a sorsot határozni, hogy mintegy menekedhessünk önvádolástól magunk előtt. Így Gyula is, „Majd rést mutat az idő és szerencse!” úgymond s ballag a bizonytalan sorsa elé.

Délfelé a zuhogó zápor beveré őt egy fogadóba. Tömve volt az vendégekkel, mert a megye széke, hol tegnap tartatott a tisztválasztás, csak egy fogatnyira feküdt attól. Gyula fülére vonva köpenyét s szemére húzva kalapját, betér a nagy ivóba és egy asztalnál a még üres helyet elfoglalá. Zajgó ifjú csoport ült itt egy nagyobb asztal körül s vitte a lármás szót a szobában; más asztaloknál széjjeltanyázott a többi vendég és étkezés közt leginkább az ifjak zajára figyelni látszott. Beszéd tárgya, mint gondolhatni, a megesett tisztválasztás vala és Gyula azonnal sejté, hogy az ifjú asztal ugyanazon egy párt tagjaiból áll, mely a tisztválasztásban, többi felett a szerencsét kivívá. Tréfás játéka a hiúságunknak, hogy minden nagyobb eseményben, mely körültünk történik, fontos szerepet törünk tulajdonítgatni magunknak, vagy legalább nyomós részvétet abban. Így vala ez az ifjaknál is. Mindegyike csaknem egyedül tevé meg az alispánt, ez vagy amaz főszolgabírót; mert egyik jókor toppanna elő kiáltóival, másik egyedül kapá fel kegyeltjét a levegőbe, harmadik közel félre harsogó torkával a főispán mögé, negyedik magához pártoltatá az ellenes felet s több effélék. Kinek ily nagyobbszerű szerepekből mi sem juthatna, a kisebbszerű hőstetteit hordá elő s legalább jó helyével, ülésével, állásával s egyéb részvételeivel dicsekvék.

– Én négynek ígértem meg az alispánságot – mondá egyik kacagva, kiben Gyula azonnal Halkóra, a víg-lantosra ismert –, s utoljára is az ötödikre adtam szavazatomat. Mindegyiknél vígan megettem a választási lakomát.

Kacagott szavára az ifjúság. – Miért ne tenném? – folytatá szavait Halkó – Némelyik közülük máskor soha sem pihenteté meg rajtam szemét. Örömöm telik a kevélyt, ha egyszer horgomra kaptam, kissé megrángatni. Kölcsön esik úgy is, ha egyszer felkaphatott az uborkafára!

Egy szikár, magas termet, viseltes sötét köntösben, lépett be az ivóba s Gyula mellett fogott ülést. Arcának kiálló csontjai, de beesett húsa, képének sötétes színe és bizonyos feszes ügyetlenség mozdulataiban, egyszerre a könyvtudóst gyanítják benne. A férfiú mintegy negyven éves lehetett s tömött szemíve, mordság nélküli komoly tekintete, fennszoktatott fejtartása, némi méltóságot kölcsönöztek alakjának. Zsebéből egy darab sajtot papírba takarva vett ki, egy messzely bort parancsolt magának mellé s falatozáshoz fogott.

Az ifjak éppen az új tisztviselőkért ittak s kiürítvén az alispán egészségéért, kit pártjuk teve meg, poharaikat, szilaj buzgóságukban a falhoz verék azokat.

– Natis in usum laetitiae scyphis pugnare, thracum est. – mondá Gyulához fordulva a sajtozó.

Kapott az alkalmon másik szomszédja, kit bús emésztésében bosszantani látszott az ifjak vígsága s most tudósunk előtt kifakadt ellene.

– Uram! – felele ez, bizonyos oktató tónnal, mely sajátja látszék lenni –, a vígság, érzékeinknek lelket elkapó mámora, melyben a mindenkori szertartás, emberfeletti bölcsesség fogna lenni. Úgy hiszem, magok a hét bölcsek, ifjúságokban bohók voltak s tán boldogabbak, mint későbbi bölcsességükben. Nagy bölcsesség; a bohó világgal bohóknak lenni tudnunk! Szilajok vígságaikban úgy a legműveltebb nemzetek, mint a hottentotok. Mit nem tettek a műveltségben egykori mesterei a világnak, a régi görögök, a magok ünnepeiken, közjátékaikon? Mit nem a rómaiak, a magok saturnáliáiban, bacchanáliáiban, miket később tanácsi végzésnek kell-e eltörölni? Rendesen a szerint józanodunk, miként öröm fogékonyságunkat s így boldogságunkat veszítjük; ennélfogva szánom azokat a mindig józanokat, kik ártatlan vígságokban botránkoznak, csak azért, mert zajosak!

Egymást váltogató érzéssel borult a sír harmatos hantjára…

– Mely botránkozás gyakran onnan származik, hogy irigyeljük másoknak azon örömélményt, melyet velük együtt ízleni már nem vagyunk képesek – mondá egy a vendégek közül. Örömünknek főrészét teszi, tehetségünk leélhetni azt.

– Zajos vígságokban – megjegyzé a bosszús –, kábítás pótolja az örömöt és szívnek élményét.

– Ez igaz lehet – mondá a tudós –, de az is, hogy az ily mulatságok, ha gyérek és vétketlenek, jótevőleg zavarnak ki testet-lelket szunnyasztó egyformaságából, miként nagy szelek megtisztítják a peshedt levegőt.

A szomszéd, nem lévén kedve folytatni a beszédet, kifordult s az alatt megtudák Gyula és a tudós, hogy ő egy kiesett tisztviselő vala. Visszatértével, fejét kezébe hajtva gubbasztott. Tudósunk részvéttel ütögeté meg vállát: bonus animus in mala re, kedves úr! Dimidium est mali! Így szóla hozzá.

– Kicsoda ön? – kérdé őt szemével mérve az ifjú.

– Én consumens vagyok – felele a tudós –, s ennek is azon neme, melynek innen tova nem igen leend consumálni-valója és így becstelen in hoc mundo optimo; mert a másik consumensi nem, mint illő, tiszteletben tartatik. Ezen rövid életrajzocskám, remélem, kezesség leend ön előtt, hogy a bonus animus in mala re, nálam is szükséges vendég.

Az ifjú megszorítá kezét a tudósnak és fölkelvén ültéből, elfordula.

Csakhamar nagy pörzaj támadt a szobában. A bús ifjú, töretlenségében, egy vele együtt kimaradt tisztviselő egészségére köszönté poharát; de az ifjak asztala az ő „éljen”-je ellenében „vesszen”-t kiáltott. Borúsan súlyosodott mindkét részről a szócsata s minden pillanatban kitöréssel fenyegetőzött.

A tudós fölkele és méltósággal állapodván meg az ifjak asztalánál: pace advenio, et pacem ad vos adfero! Így szóla dörgő gordon-hangjával hozzájuk s csend lőn ez új jelenetre köztük; hazafiak esze elágazhatik véleményekben az eszközök felett, mert ez emberi sorsnak gyarlósága; de szíveiknek egyesülniük kell a célnál, mely a közjó. Önök túlestek az eszközökön a tisztválasztáskor, egyesüljenek tehát most a célnál. Magyar ellenségének átkul kívánom a visszavonást; de a magyar hazában béke uralkodjék!

Az ifjak egymás szemébe tekintgettek: helyes, professor úr! – kiálta Halkó, felszökik ültéből s két poharat ragadván kezébe, egyiket az extisztviselőnek, másikat pedig társai felé nyújtá. – Követem bölcs fogadósunkat – így szóla ünnepéllyel –; íme uraim! A víz, zúgó folyamban habzik Dunában, Tiszában, a bor nyugton pezseg a pincében; de fogadósunk szép békére párítá palackjainkban a két különböző elemet. Kövessük szép példáját. Tartsa meg az ég egyetértését a magyarnak!

Kacagva üték össze poharaikat az ifjak az ellenféllel, maguk közé ülteték ezt és a tudóst, kit Halkó ismervén, Porubay exprofesszornak ismertette s azonnal megkészült a béke. Az ifjak nemes kíméletből kikerülének minden célzást, minden előhozakodást a tegnapi napról; egyedül a víg Halkó vivé a szót, melyet a komolyas, de vidám lelkű Porubay, különös jovialitással előbeszélt iskolai történetecskékkel fűszerezett.

Halkó lantja húrjaiba kapott, csend lett a szobában s lelkesedéssel dalolt egy dalt, melyben egyetértésre és egy észre, egy szívre buzdította a magyart, kire a gyakori viszályok annyi veszélyes vihart idézének elő s miket alig bír önerős lelke, karja, sőt istenének pártoló kegye is legyőzni.

Halkó már régóta szemszegzé ültében Gyulát, most hozzá mene s közelebbről fogá szemügyre. Gyula kezét nyújtá neki. – Én vagyok barátom – így szóla hozzá –, de el ne árulj; nevem, születésem maradjon titokban, míg kifejlik dolgom. – Egy-két szóval értesíti Gyula maga állapotáról Halkót, mennyit belőle annak könnyelműségére bízhatónak véle. – Te vándormadárként járod a hazát – mondá neki –; nem tudsz-e valami helyet, mely tehetségeimmel s amennyire lehet, szabad szellememmel arányban állhatna? – Halkó homlokára tevé mutatóujját, mint ki jártatja elméjét s egy kis gondolkozás után: – lennél-e nevelő barátom? – kérdé hevenyen Gyulát – olyan nevelőt értek, ki csak saját lelkének számol kötelességéről és oly háznál nevel, melyben kétségbe sem hozzák, hogy ő is az urasághoz tartozik? Az Uzay-házhoz hallom van egyre szükség.

Gyula, azon véleményben, hogy éppen a nevelői pálya az, mely szabadságunkat leginkább megszorítja, nem igen hajlott ahhoz! De Halkó Porubayra hivatkozék.

– Az öreg tekintetes Uzay Elek úr – mondá ez – talpig emberséges szelíd úr s nekem kegyes jóakaróm, kinél szabad akaratát meg fogja tarthatni ön; legföljebb kedvkeresésből sakkozni fog ön néha vele, ha más ellenfél nem akad.

Sokat hordtak elő Halkó és Porubay a ház dicséretére, miket Gyula előismeretek gyanánt jegyze fel elméjébe s végre elhatározá magát, megkísérteni szerencséjét nála.

– Úgy jöhet – súgá Halkó –, hogy pótlékod is akad itten Póli helyébe; Cili kisasszony jobb a jó napnál.

Gyula egészen idegen érzelmei között, elhagyá suhanni füle és szíve mellett Halkó szavait s útjáról és Uza falu fekvéséről tudakozódék.

– Fekvése valóban kies – mondá Halkó –, a helység Mátra aljában terül el, közel a várfoki omladékhoz. Ily költői szelleműnek, mint te vagy, már maga a festői táj is, csupa élmény.

Azalatt a megszűnt záport nyájas derű váltá fel. Porubay felkészüle s kivezeté lovát. Többen az ifjak közül kikísérték őt, részint tiszteletből, részint meglátni a tudósnak lovaglását. Egyszerre kacaj támada köztük s Porubay görög és római átkokat szóra maga körül. Lovát a zápor megöntvén, volt színét nagyjából lemossa róla s az előbb sötétpej paripa most sárga lőn, itt-ott, hová a zápor nem férhete, megmaradt pejfoltokkal; úgy, hogy eleinte maga is kétkedék: lova-e vagy sem? Az út lucskos leve s egy az ifjak közül felsegíté kötni a ló farkát, hogy sárosodástól mentse azt; s ím a szép hosszú fark, egy erős rántásra, kezében marada; mert az csak akasztva vala a kurta szőrű farktőhöz. Az ifjak letörleték, mint lehetett, a lóról a festéket, Porubay víg robaj és hálálkodás közt ült fel táltosára s egy „valéte”-t kiáltván hátra a társaságnak, ügyetlenséggel döcögött el rajta.

Gyula másnap alkonyodat felé ére Uzára. A vidék, miként Halkó mondá, valóban festői vala. Nyájas lapályon feküdt a falu, felette magas hegyek meredeztek egymás fölé, rengeteg erdőket hordva bérceiken. Utótájban, kisebb hegyfokon egy várrom fogá el a szemet és lelket. Faluszélen állt az agg kastély, váralakra építve, barna vakolattal és cikkes tetejű bástyákkal; melyeknek ablakai végig szolgáltak kilátással a helységeken. Ennek közepén dombra épült a templom s bádogos tornyát a kastély felé mutatta.

Gyula egyenesen a kastélyba mene fel. Egy jó képű cseléd, viseltes s kissé gondtalan öltözetben, fogadá őt; kész szívességgel szedé el csekély bútorát s helyet rendelvén annak, megjöve ismét bejelenteni az idegent.

Gyula beereszteték. Az öreg Uzay, mintegy hatvan éves úr, kis bársony sipkában fején, hosszú házi s félig hálóköntösben ült sűrű pipafüst között, sakk mellett s ellenében Bodnár, a helybeli pap. Mindketten szívesen üdvözlék az ifjat, kissé fölemelkedve ültükből, de sem pipát, sem játékot nem téve félre.

– Kihez van szerencsém? – kérdé Uzay.

– Vas Gyula vagyok – felele ifjúnk –, s Porubay professzor úr utasításából nevelői tisztet keresek ez úri háznál.

Tamással, az előbbi cseléddel, széket tétete Uzay Gyulának s pipát gyújtat számára. – A dolog fontos – mondá Uzay –, majd szólunk bővebben róla – s folytatá játékát. Gyula széttekint azalatt. Inkább kényletre, mint pompára mutatott a háznál minden s az agg bútorokból úgy látszék, hogy a tulajdonosok nem nagy barátai a változtatásnak.