Jakob Wassermann

A hódító

AZ ÓCEÁN DON QUIJOTÉJA

Kolumbusz Kristóf életének regénye

Fordította:

Moly Tamás

fapadoskonyv.hu

Tartalom

Első fejezet – AZ ISMERETLEN MEGSEJTÉSE

Második fejezet  – ELSŐ UTAK

Harmadik fejezet  – KÉTSÉGBEESETT IGYEKVÉSEK

Negyedik fejezet  – SZÁMADÁS  – BÚCSÚJÁRÁS  – KÓDORGÁS –  ESZTELEN KÖVETELÉSEK

Ötödik fejezet – UTOLSÓ AKADÁLYOK ÉS VÉGRE  – ÚTRAKELÉS

Hatodik fejezet – UTAZÁS AZ ISMERETLENBE

Hetedik fejezet – AZ INDIÁNOK ÉS AZ ARANY

Nyolcadik fejezet – VISSZATÉRÉS ÉS DIADAL

Kilencedik fejezet – A GYILKOS VALÓSÁG

Tizedik fejezet – A LETAGADOTT VALÓSÁG

Tizenegyedik fejezet – BILINCSBEN

Tizenkettedik fejezet – INDIAI POKOL

Utolsó fejezet – A LEGKOMORABB MIND KÖZÜL

Első fejezet
 AZ ISMERETLEN MEGSEJTÉSE

Kolumbusz Kristóf élete és sorsa szembetűnő világossággal mutatja, hogy a nagy teljesítményre kijelölt embert is csak földi bevégzettségéből lehet megmagyarázni. Képzeletünk nagyon is hajlandó felruházni a halhatatlan alakot azokkal a tulajdonságokkal, melyek csak hatásaiból származnak, ilyenformán nem tapadtak földi létéhez és személyiségéhez. A dicsőség egy nagyon titokzatos kristályosodási folyamat, melynél sok salak kerül feldolgozásra. Ezért látják a kortársak a kiváló jelenséget vagy tévesen, vagy sehogyan sem, míg az utókor mindig betudja a végső eredményeket, tehát azzal, hogy ismeri azt, ami létrejött (ami alapjában egy már megmerevült valami), elerőtleníti nézetét a fejlődőről és arról, ami létrejött. Ezért hasonlatos minden ítéletünk történelmi korokról és történelmi személyekről elkopott aprópénzhez, melynek értékét csak ritka alkalomkor vizsgálják felül. Minden hagyomány a vele összebogozott tévedések összessége révén marad fenn, másképpen ez nem is lehet, de ne is legyen, mert a tévedés termékenyítő elem, belőle jön létre a kép, a monda és a mindig megújuló élet. Ki tudná elviselni az igazat, föltéve, hogy van igazság? Rajta roppanna szét minden föllendülés, minden ábránd, minden a valóságon diadalmaskodó eszményiség. Kevés köze van a történelem tanúsításához és érvényes oknyomozásához ennek az igazságnak, mely mint az ércben az aranyszemecske, el van rejtve egy rideg és nehezen kezelhető anyagban; ahhoz, hogy kiássuk és kiolvasszuk, sok fáradság kell, sok szeretet és bizonyos bátorság, mert az emberi lélek, ahol erre egyedül lehet rátalálni, elrémítő kísértetekkel népes, sötét útvesztő.

Kolumbusz alakját régtől fogva sajátos rejtelmesség, sőt kétértelműség villóddza körül. Minden vitás, a jelleme, a teljesítménye, fejlődésének útja, életének eseményei és születése. Genovai földön hét város küzd a megtiszteltetésért, hogy ott ringott bölcsője, csatlakozott hozzájuk Korzika és Franciaország. Hozzávető bizonyossággal lehet föltételezni, hogy az apja szegény gyapjúszövő volt, de ezt a tényt ő maga igyekezett eltüntetni. Alacsony származása szeplőnek tűnt neki, mert a dicsőség napjaiban nemes őseiről beszél; családomban nem én vagyok az első, aki mint tengernagy jártam a tengereket, állította. Ennek a bebizonyításával adós maradt. Ellenfelei közül néhányan ezért hazugnak mondják őt. Ezeknek kevés a képzelőerejük és silány a képzetük erről a mély, szinte meg se fejthető természetről.

Élete folyása sokban hasonló a középkori legendához. Húsz esztendő alatt időnként újra meg újra foglalkoztam vele. Egyre újra föl kellett vetnem magamban a kérdést: ez itt hiteles? az ott nem csupán monda? ezek, vagy azok a történések nem hamisítások, és ezek vagy amazok egyáltalában lehetségesek-e? Kikerülve a semmiből, egy jöttment olasz kalandor lesz Spanyolhon főadmirálisa, óriási birodalmak alkirálya, a fény és hatalom hét esztendejéért hirtelen bukással és példátlan megaláztatással fizet, és gyönge fellobbanás után, mint egy szinte elfelejtett ember magányos halált hal.

Rendkívüli sors. Hogy meg lehessen érteni, mérlegelni kell az általános helyzet rendkívüliségét. Ezt csak úgy lehet, ha az ember megtisztítja belső látását mindentől, amit tud, még minden egyforma verettől is, valamint a gondolatok és összefüggések hamisításától. Hogy rá ne szedhessenek, mint újraéledtnek kellene szemlélni őt a kor szellemi hangulatából és fogalmaiból, és egyúttal az időtávolságon felül tudni kellene egységesíteni azt, ami egymással ellenkezik. De a becsvágy nem kúszhat fel ilyen magasra, ezért meg kell elégednünk kevesebbel, a lehetőség szerint való megközelítés kísérletével.

Ha ma egy vakmerő pilóta elszánná magát arra, hogy felrepül a Marsba, útnak indulna, de útközben rátalálna egy eddig ismeretlen bolygóra és e csillagról szóló hírrel térne hozzánk vissza és hírt hozna idegenszerű emberi lényekről, sohase látott állatokról és növényekről, melyek egy idegenszerű légkörben élnek, kivételekről és méretekről, melyek mindazt, ami a szemnek megszokott látvány, eltörpítik: akkor az emberi fantáziának a forradalma körülbelül ugyanaz volna, melyet abban az időben Kolumbusz fölfedezése idézett fel. Mert ez az és semmi más, amit legelőbb is létrehozott: a fantázia forradalmát.

Új világ; ma földrajzi fogalom; a tizenötödik század végén élő embernek egy babonás-vallásos fogalom. Egy varázslattól, melyről akkor még nem tudta, jó-e, rossz-e, eltűntek házának falai, régi bevált háza ez: Európa, melyet évezredekig tartó vesződséggel valahogyan lakhatóvá rendezett be magának. Elég félelmetes volt már neki Ázsia, mely a már meghitt tulajdonhoz úgy fűződött, mint a kerthez a rettegett vadon, igaz, hogy igen távoli csalogatásokkal; Afrika, melyből ősidők óta csupán az északi határterületeket ismerte, túlnan volt azon, aminek nevet lehetett adni, halálos sivatag és fenyegető sötétség. A hír egy új világról megrázta a régi világ állványát. Amit hallottak, az rémes volt: egy végtelen tenger, melyről nem tudtak, melyen a hajók hónapokig voltak úton és nem érték el határait; névtelen népek, melyek mezítelen járnak és névtelen istenségeket imádnak; megszámlálhatatlan szigetek, mérhetetlen országok, barbár királyokkal és vad szokásokkal: ha ez nem pusztán érzéki csalódás, akkor itt a régen megjósolt világvége előjele. A félelmet, mely az európai emberiséget elfogta, csak egy éppen olyan erős sóvárgás tudná megszüntetni. A szó, mely ezt kiváltotta és felcsigázta az őrjöngésig, ez volt: arany.

Igaz, hogy a hit a világ immár elfogadott létéről már meglazult. A felfedezés a régi földrész kedélyállapotában megsejtéssel, valamint meseszerű hagyományokkal elő volt készítve. Bátor hittérítők és vakmerő kalmárok utazásai, olasz és portugál tengerjárók vállalkozásai már álomszerű közelségbe hozták volt. Ezenfelül meg egynémely kutatók messze tekintő pillantása egyengette az utat azoknak, akik arra készültek, hogy megvalósítsanak föltevést és kitaláltat.

Egyre jobban úgy tűnik, hogy az egyiptomi monda az Atlantiszról, melyről már Platón beszélt, nem csupán mese, hanem homályos megemlékezésen épült egy hatalmas földkatasztrófáról. Kétségtelen, hogy van egy nemzedékekre kiható emlékezőképesség, mely nagy események benyomását viszi magával évezredeken át és melyben gyökerezik az az erő, mely képessé teszi a vele felruházott férfiakat arra, hogy ha kinyitni nem is, de azért lépésről lépésre ki tudják tágítani a börtönt, melyben az emberi nem fogva hever.

Így készültek a föníciai hajósok Ultima Thuléba, mely, ha rátaláltak, ha nem, valójában a lebegő vágy egy jelképe volt; így vitorláztak, a vándorlás ősi ösztönétől hajtva, skandináv normannok kora történelemi időkben Újfundland partjai felé; így kutatták fel az arabok, a középkor legbátrabb tengerjárói, az óceánt egészen az Azori- és Kanári-szigetekig, új országokat keresvén. De a zűrzavar volt az, mely elhatárolta a távoli vizeket; semmiféle föltevés nem tudott itt előrejutni, a kísértetektől való félelem valamilyen fajtája bénította már magát a szándékot. Xerif al Edrizi, egy mór író, mondja igen kifejezően: „Ez a tenger veszi körül a lakott föld végső szegélyeit és mindaz, ami mögötte van, ismeretlen. Még senki se tudott erről valamiképpen tájékoztatni, mert a hajózás nehéz és veszedelmes, nagy a sötét, gyakori a vihar és veszedelmes a sok rablóhal. A hullámok, ámbár felmagaslanak, akár a hegyek, elbírják egymást és nem hasadnak széjjel, mert ha elhasadnának, akkor a hajósok nem is tudnának rajtuk végigszántani.”

De az ismeretlen egyre csábított és elnyelte, akit elcsábított, ezreket minden száz esztendőben. Csak kevesek neve maradt fenn. 1290 körül a Vivaldi fivérek hagyták el két gályán Genova kikötőjét, hogy körülhajózzák a fel nem kutatott Afrikát. Útjukról nem tértek vissza. Valamennyi latin nép a tengerhajózás terén az olaszt vallotta mesterének; a genovai Porsagno portugál admirális volt, a veneziai Cadomosto felkutatta Senegambiát. Elfelejtett krónikákban néha említés történik ilyenfajta hallatlan utazásról, mely fölkeltette a kortársak csodáló borzongását; a közvetett hatások megmutatkoztak, mint azelőtt a keresztes hadjáratoknál, a költészetben és regében, melyek motívumaikban és egész motívumkörökben sokszor meséltek a kalandos utazásokról.

Vallási buzgalom volt az egyik serkentő, kereskedői kalmárszellem a másik. Mivel az óceán járhatatlan maradt és a hajózásnak még nem voltak tudományos segítő eszközei, hiszen 1200 előtt még nem ismerték az iránytűt, bátor úttörők kierőszakolták maguknak az utat Szírián és Indián át egészen Ázsia legszélső keleti szegélyéig. 1250 körül a dominikánus Aszelin és a franciskánus Piano Carpini mint a hit hírnökei indultak el a Keletre. A mongol dinasztia bukásáig, a tizenötödik században, genovai és veneziai cégek állandó összeköttetésben voltak Kínával. Néhányan még a Molukki szigeteken is lebonyolították üzleteiket és itt persze gyakorlatibb dolgokról volt szó, mint a keresztény hit terjesztéséről; borsot vásároltak, gyömbért, fahéjat, kardamomot és indigót, keresett és nagy értékű portékát, melyeket már a beszerzés kockázata drágított.

Bizony, haszonról volt itt szó, de nem csupán haszonról. Egy adag romantika is közrejátszott ebben. A kor megalkotta a regényes kalmár és kereskedő típusát, amelynek legjellegzetesebb megtestesülése Marco Polo. Utazásainak és a Nagy Kán birodalmában évtizedes tartózkodásának képzeletteli leírása az európai irodalom el nem idegeníthető javaihoz tartozik. Ez a könyv, a maga módján, ugyanolyan nagy hatással volt, akár Arisztotelész írásai vagy Ariosto Őrjöngő Rolandja, behatolt a nép legalsóbb rétegeibe, vándor mesemondók terjesztették tartalmát egészen a kontinens szívébe, az Északi tengerig, és évszázadokon át idézett fel minden röghöz kötöttben boldogító elképzeléseket, valószerűtlen, a valóságtól elvált képeket messze országokról és emberekről. A történelem nem ismer sok ilyenféle szellemi eseményt, Defoe Robinson Crusoe-ja volt ilyen.

Amikor Polo-ék visszatértek második útjukról, senki Veneziában nem akart rájuk ismerni. Eléggé eltorzult volt a külsejük, szennyes és szakadt a ruhájuk és a rokonok sehogyan sem akarták kinyitni nekik tulajdon házaikat. Csak hetek multán sikerült nekik meggyőzniük a barátokat, hogy ők azok, akiknek mondják magukat. Hogy eloszlassanak minden, még lappangó gyanút is, és hogy egyúttal bosszút is álljanak finoman, egy ünnepet rendeztek, melyre meghívták a város legelőkelőbb családjait. A ház pompázó díszben állt, ezüst és arany billikomok, edények díszítették az asztalt, fényesen öltözött szolganép tálalta a pompás ételeket és a legnemesebb borokat. A házigazdák először hosszú uszályos karmazsin atlasz öltözetben jelentek meg, majd eltávoztak és a vendégsereg álmélkodására megjelentek még szebb öltözetekben, karmazsin damasztból, ezt megismételték és megmutatkoztak karmazsin bársonyban. A levetett öltözeteket minden alkalommal felszabdalták és az anyagot elosztották a szolgasereg között. Az est végén kiküldték az inasokat mind és Marco behozta a másik szobából elnyűtt úti ruháit, durva gyapjúholmit. Amikor a hölgyek ezért felhúzták orrocskáikat, Marco átnyújtott az egyiknek, a legelszántabbnak közülük, egy ollót és felszólította, vágja fel a bő kabátujját, a maszatos gallért, a kifoltozott övet. Amikor a többiek látták, hogy a felbontott helyeken kipereg a gyöngy meg a drágakő, már nem kérették magukat. Varrás nem maradt fölfejtetlen, mert mindazt, ami kihullott, megtarthatták maguknak. Ezután Polo-ék nagy tiszteletben állottak és Marco, aki példátlan ékesszólással tudott beszélni a Nagy Kán palotáiról és kincseiről, amikor is a „millió” szóval túlontúl bőkezű volt, mindenfelé megkapta a Messer Millioni nevet; házának neve, mely a San Chrisostomo úton állt, Casa Millioni volt.

„Zipangu”, jelenti, „a Kelet nagy szigete és Mangi partjaitól nyílt tengeren ezerötszáz miglia távolságra van. A bennszülöttek fehérek, nagyon szépek, kellemes a viselkedésük. Bálványimádók, tulajdon királyuk uralkodik fölöttük. Aranyuk van a legnagyobb bőségben, az ember ott leli, ahol akarja. Az uralkodó palotája ki van rakva teljesen aranylemezekkel, ahogyan mi házainkat és templomainkat fedjük ólommal. A termek és szobák burkolata is arany. Gyöngy van halommal, drágakő annyi, hogy csupán le kell hajolni érte és sehol sincsen hasonló a föld kerekén ahhoz a városukhoz, melynek Quinsey a neve és mely a menny városa, nevét nagyszerűségétől kapta. Olyan élvezetekben van az embernek ott része, hogy a paradicsomban véli magát. A fehérnép az utcákon valamennyi olyan csábító, hogy erről inkább nem szólok és a becézgetésben olyan tapasztaltak, hogy aki egyszer ebbe belekóstolt, ezt ugyan soha el nem felejti.”

A legnagyobb hatást azonban Cambalu tette rá (föltehető, hogy ez a mai Peking), a Nagy Kán székhelye Cathajo tartományban. A kertek és az ezerkétszáz márványhíd csodája, az udvartartás pompája, a fejedelem mérhetetlen gazdagsága, az ünnepek, felvonulások, a táj szépsége elcsábította őt mámoros szertelenségre. Ez persze tisztára hencegés. De föltehetjük, hogy ő mindent hitt, amit beszélt, már csak azért is, mert nem kellett attól tartania, hogy szembekerül a tényekkel és a valósággal. Minthogy övé volt hallgatóinak és olvasóinak bizalma, már régen nem hazudott, amikor elmondott soha nem látottakat, hanem vidám önmegittasodásában ragaszkodott kitalálásaihoz. És körülötte a világ egyáltalában nem kételkedett benne. Útleírása mint földrajzi és néprajzi mű vitán felül álló volt, az országok és városok nevei, amerre járt vagy melyekről hallott volt, adatai alapján kerültek a térképekre és az ő közlései nyomán keltek életre Európa tudatában. Kétszáz évvel később ez volt az, amire Kolumbusz egyre utalt, bennük gyökerezett életének furcsa donquijote-szerű tévedése, számára tiszta kinyilatkoztatások és egyúttal tudományos források, melyekre támaszkodott.

De nem csupán ezek. Koronatanúinak egyike volt az úgynevezett Sir John Manderville, egy rejtelmes személyiség, akiről nem tudni, képzelődő, kópé vagy tudós rejlik-e mögötte. De csakolyan komolyan vették őt, mint Marco Polo-t, amikor mesélt Abthas birodalomról és egy Buonavison tartományról, ahová senki el nem merészkedik, mert tisztára köd borítja, melyből csak elvétve lehet hallani lónyerítést és kakaskukorékolást; egy szörnyű homoktengerről, melyben halak élnek; a Veszedelmek völgyéről a Frison folyó mentén, mely tele van démonokkal és gonosz szellemekkel; Fracan szigetéről, melynek lakói vadalmák illatával táplálkoznak. Ehhez mérten Polo leírásai szegényesek, de meg a Nagy Kánból is keleti mesefigura lesz; háromszázezer rabszolga áll palotája szolgálatában, tízezer elefánt és tízezer sas tanyázik arany helyiségekben, különben is ezekben a leírásokban olyan dúslakodóan és tékozlóan bánnak az arannyal és drágakövekkel, hogy még becsületére írják az írónak, ha közönséges dolgokról is szó esik bennük.

Itt felvetődik a kérdés, hogy különböző korok emberei mennyiben tudnak valóságot felfogni. Ez a képesség a tizenötödik században teljesen más, mint a huszadik században. Van egy tényhűség, melynek a gyermekesebb korok híján vannak, az igaz fogalma olyan eltompult, mint ahogyan nem kötelező az igazmondás. A tárgy és a róla készült kép között még nagyon is sok az üres térség, melyet a képzelőerő tölt ki azelőtt élt rettegés-, vágy- és álom-képzetekkel és mely csak gyarapodó tudással és rendezett tapasztalatokkal szűkül. Kepler szeme már nem a Ptolemaioszé, a modern bakteriológusé egészen másképpen megteremtett szerv, mint amilyen a középkor aranycsinálójáé. Amíg az emberiség csodákat kíván a természettől és az élettől, mert Istent csak a csodában hiszik – azok, akik mélyebben hatolnak bele a ki nem kutatott lényegbe, szinte kényszerítve érzik magukat csodák jelentésére, hogy igazolják magukat. És ha jelentik a csodát, máris nekik tulajdonítják, így lesz a csalóból boszorkánymester, észre se veszi.