Thury Zsuzsa

A jó fiú

Első kötet

Regény

fapadoskonyv.hu

Tartalom

ELSŐ RÉSZ

Tera

Az asszony

Béla

Katus

Anna

Dezső

Megbeszélés

Fontos üzleti ügyek

Ég áldjon, kisváros!

MÁSODIK RÉSZ

A kezdet apró nehézségei

A vacsora

A római jog

Pique Dame

Czotterék barátja

Barátok a Várban

Különös emberek

A múlt kísértete

Katus, a Lukács-uszoda törzsvendége

HARMADIK RÉSZ

A múló idő

Piszok világ

Katus a Vas utcában

Nincs arra szó…

ELSŐ RÉSZ

1

Tera

Terát, a kis cselédlányt hajnali fél hatkor „Ugorj, totocska” riadóval ébresztette az asszony legmélyebb álmából. Tera a réklije fölé húzta a szoknyáját, s míg elöl a hasán a madzagot kötözte, szaporán rebbent gyerekesen hosszú, szőke szempillája. Mikor a szoknyával elkészült, immár éberen és sebbel-lobbal indult volna a konyha felé a takarítóeszközökért, de az asszony elkapta lebbenő szőke varkocsánál.

– Rakd össze az ágyadat!

– Igenis.

– Hallod, elég koszosan fekszel itt. Szellőztetni szoktad-e az ágyneműt?

– Szoktam, ha ráérek. – A lány felvonta a vállát, s most, hogy éber volt, riadtsága is nyomtalanul eltűnt. A három lapos matracot egymásra fektette, fölébe az ugyancsak lapos, csíkos huzatú párnát és takarót, majd jókora csattanással, keréknyikorgással összecsukta, s az ajtó mögé a sarokba gurította a vaságyat.

– Ha készen vagy a nagyszobával, itt is összesepersz, szellőztetsz. Tegnap a szemem sült ki miattad.

– Ne tessék már ilyet mondani!

Megint vállat vont, és rövid szőke hajfonata fickándozott a nyaka körül. A választ nem várta meg, filcpapucsos lába cuppogó hangokat hallatott a csukott tornác kőkockáin. Nagy lendülettel nyitotta a konyhába vezető keskeny folyosó ajtaját, s készült becsapni maga után, azután meggondolta, és félig nyitva hagyta.

Csönd volt, késő őszi sötétség. Tera villanyt gyújtott; hosszú zsinóron lógott az égő, szomorkás fényt vetített a konyhaasztalra. A fal melletti ágyában mocorgott Anna, a szakácsné, dünnyögött is valami bosszúsat. Az ágynak se lábtól, se fejtől nem volt támlája, négy barna deszkalap közötti mélyedésben feküdt Anna, mint valami hatalmas teknőben elomló kenyértészta, tekintélyes hasa felpúpozta a takarót. A dünnyögés és mocorgás bőszítőn hatott Terára, s míg nagy zajjal rámolta ki a szekrény keskeny, oldalsó rekeszéből a takarítóeszközöket, mormolt magában: – Döglik még!

A konyha nagy, sötét hodály volt, fullasztó levegőjében a tűzhely állott melege, ételszag s Anna éjszakai verejtéke, cipő- és padlópaszta bűze s a kormos falaké keveredett szilárd, szinte tapintható egységgé. Tera nem volt érzékeny effélére, annál inkább az asszony. Örökösen szellőztetett, de mindhiába; reggelre az utált szagok visszasompolyogtak, s üldözöttségük tudata kölcsönzött közösségüknek hatalmas erőt. Az asszony nemegyszer panaszolta:

– Szeretném tudni, miféle idétlen tervek alapján készül egy ilyen szolgálati lakás? Hiszen nem a hellyel takarékoskodnak – négy nagy szoba, csukott tornác bejáratnak, folyosó meg kamra, a konyha akár egy táncterem, ó, mit beszélek, inkább egy elsőosztályú ravatalozó, ami a világítást illeti, meg a falakat – de hogy ennyi fölöslegből valami szobafélét leválasztottak volna a cselédlányoknak, ahhoz nem volt eszük. Ha egyszer még az életben magam választhatnám a lakásomat! – S egy mélyről fakadó sóhajtással szokta befejezni az asszony.

Tera szerette hallgatni az asszonyát, ha nem is értette mindig, jókat kuncogott, egy-egy mondását megjegyezte, és ismételgette magának. Az volt a véleménye, hogy az asszony mindenkinél ügyesebben rakja egymás mellé a szavakat, pedig járnak ide elegen, gyáriak meg olykor a városból is vendégek, de azokat nem olyan érdekes hallgatni. Mostanában persze nyughatatlan, kapkod ide-oda, mindig kitalál valamit, mint ezzel a hajnali ugrasztóval, meg a rendcsinálással, rá kell hagyni – s Tera összenyalábolta a takarítóeszközöket, vonult a nagyszobába.

Ugyanis előző reggel az történt, hogy nyolc órakor toppant be az első látogató, a kövér Toperczerné. Sűrűn kérte a bocsánatot, de megy fel a szőlőbe takarítani, este lesz, mire visszaérkezik, hát tudni akarta, hogyan töltötte a beteg az éjszakát. A vizitszobában meg felhajtva a nagyszőnyeg, összeszedve a terítők, az asztallapja szürke a portól, az ebédlő díványán nagyot rúgott a fiatalúr, hogy őt hagyják aludni, Toperczerné menjen a pokolba, azzal a fal felé fordult, a hálóban a szegény tekintetes úr, a kisasszonynál tárva az ablak, kirakva az ágynemű, így nem volt hova vezetni a kövér Toperczernét. A tornácon állva beszélgetett az asszonnyal, s pislogott a nyitott vaságyra a koszlott huzatokkal – hát ezen mérgelődött fel az asszony, és csapta a nagy patáliát. Terát végighajszolta a lakáson, s csupán akkor csillapodott le, mikor az ebédlő cserépkályhájában lobogott a tűz, szép tisztaság volt, s reggeliztek hármasban. Akkor már azt beszélte a gyerekeinek, hogyan volt öltözve Toperczerné a takarításhoz. A magasszárú cipőben két zongoraláb, a barna szoknyába pakolva egy ötvenliteres boroshordó. Toperczer Feri ócska városi bundája alatt két túlérett sárgadinnye – ezen azután elvitatkoztak. A kisasszony azt kérdezte, ananász volt-e, a fiatalúr turkesztánt mondott, szemére vetették az anyjuknak, hogy nem pontos a beszámolója, s járjon utána, ananászdinnyét visel-e Toperczerné a férje ócska bundája alatt vagy turkesztánt, nevetgéltek, azután az asszony a Toperczerné zsíros hangján beszámolt a látogatásról:

– Ki gondolná, hogy nyolc órakor, el is múlt már, ágyban az egész família, mikor nagybeteg van a háznál? Az a rendetlenség, hát arról nem lehet fogalmat alkotni! Egy szék nem volt, ahová leültessenek, úgy vedd, ahogy mondom, nem volt egy szék! Nyolc órakor! Nálam, mielőtt útnak indultam, rend volt, tisztaság, fűtött lakás, igaz, hogy csak három szobám van, ámbár, ha meggondolom, egy vegyészmérnök semmivel sem alábbvaló az irodafőnöknél, és ami azt illeti nálam is van két leányka, meg személyzet, de hát persze Zudor Gyula, az más, az első mindenben Zudor Gyula…

Ezen is nevettek, halkan, hogy ne zavarják a beteget a szomszédos hálószobában, de a vidámságukban nem volt semmi rossz, hiszen az orvos azzal ment el este, hogy jobban van a tekintetes úr. Az éjszakát is nyugodalmasan átaludta, a kisasszony volt mellette, s az is úgy ébredt, frissen, pihenten. Estefelé kezdődött a nagy jövés-menés, riadalom. Terát az orvosért szalasztották meg a patikába, majd a vasúti vendéglőbe jégért. A kisasszony kijött a konyhába, s a falnak támaszkodva sírt keservesen, az asszony is egészen a fejét vesztette. Arról is szó volt, hogy mentőkocsival Budapestre szállítják a beteget, kórházba, de a mentőállomás telefonja nem is felelt, végül az orvos azt mondta, hagyják, nem kell bolygatni szegényt, amúgy sincs segítség.

A nagyszoba három ablaka a két sor fával szegélyezett országútra nézett – szemközt, a tisztviselőtelep alatt, mint valami völgykatlanban s a lakóházaktól vagy fél mérföld távolságban a cukorgyár vörös téglás, ormótlan épülete – a három ablak tárva-nyitva, s zúdult befelé a novemberi hajnal csípős hidege. Tera meztelen lábszárán a feszülő bőr mintha vörössel lett volna kipontozva. Fázott, álmos volt, és kedve ellenére mérsékelnie kellett a mozdulatait, óvatosan bánni seprővel, székekkel, az ide-oda tologatással, ablakcsukással. Leoltotta a villanyt, a kinti szürkületben lassacskán kirajzolódtak a bútorok körvonalai, a nagy szőnyeg sötét s a függönyök világos foltja. Szép a nagyszoba, méltán büszke rá az asszony, s hangoztatja is, hogy az a néhány értékes bútordarabja van, amit otthonról hozott, a szülői házból. Azt mondja, azért nagyértékűek a karosszékek, a kacskaringós lábú hosszúkás asztal, a fiókosszekrény, meg a sarokban a kis kerek asztal a négy vékony lábú székkel, a nagy keretes tükör, az üveges szekrény roskadásig porcelán- meg üvegtárggyal, mert minden darab „korabeli”. A többi szoba bútorzatát azért nem szereti, mert úgy vásárolták készen az ebédlőt is, meg a hálót, a kisasszony szobáját, pedig arra semmit sem lehet mondani: a székek, a dívány zöld ripszhuzatos és fehér porcelán szögekkel van kiverve. Az asszony sok furcsaságot összebeszél, Tera, különösen az első időben sokat nevette, s egyszerű bolondériának minősítette, hogy az ócskát szereti valaki, ha van szép új bútora. Mindennél furcsább azonban, hogy ma, két esztendő után Terát is megszédítette az asszony, s míg a többi szoba berendezését meglehetősen kíméletlenül kezeli, s örökösen egyformának látja, az unalomig, itt a nagyszobában valami sejtelmes csöndet érez, már-már templomi áhítatot. Ezért, ámbár csapkodni volna kedve, a keze rájár a megszokott gyengédebb mozdulatra.

Meg a nagybeteg is, nehogy felriadjon! Az ablakok elé húzta a csipkefüggönyt. A mennyboltozaton egyenletes szürkeség terült szét, s mint tükörben, verődött vissza az országúton. Az éjszakai csönd zajokra váltódott. Alaposan leponyvázott teherautók mennek Budapest felé, élelem, bőráru, pálinka meg bor van a ponyva alatt s a vezető meg a kísérők is feketekereskedők. Háromnegyed éve lesz, hogy vége a háborúnak, s a romokat még el sem takarították, megindultak vidékről a teherautók a kiéhezett s elpusztított főváros felé. Viszik a rejtett árut, s hoznak érte dollárt, Napóleon-aranyat, textilárut a falunak, s az ismét átváltódik dollárra, aranyra. Budapesten, azt mondják, szabad a vásár, utcák, kapuk alatt, piactereken folyik az alkudozás, s ha most már meg is állítják a város határában a leponyvázott teherkocsikat, két liter borért, néhány kiló lisztért szemet huny a szomjas és éhes finánc. Aki élelmes, az mind kereskedik, vesz, elad, az egész Budapest egy nagy zsibvásár a romok között. Béla fiatalúr sokat tud mesélni erről, mert ő kétszer járt már ott, szintén teherautón, árut vitt, meg hozott is érte valamit. Ámbár nem szoktak titkolózni Tera előtt, megbíznak benne, s az asszony nemegyszer mondja, hogy a totocskának van magához való esze, a fiatalúr útjáról hallgatnak. Ő azért tudja, hogy tíz kiló cukrot vitt Béla, mert az van nekik fölöslegben, de nem dollárért adta, hanem magyar pénzért, és a kisasszony jól kinevette. Az asszony persze védelmébe vette, – és dicsérte az ügyességét, mert ha a fiatalúr a kiszáradt tóban horgászik, az anyja akkor is csodálja az eszét meg a leleményességét.

Tera merengve bámészkodott a teherautók után. Szívesen felkapaszkodna akármelyikre, hiszen soha nem járt még Pesten, tizennyolcadik évében. Innen a kisvárostól alig két óra személyvonaton, de a háború alatt nem mert útnak indulni, minduntalan zavaró repülés, meg légiveszély, a vonatok, mondták, órákig vesztegelnek nyílt pályán, jól oda célozhattak a repülőgépről! Fiatal is volt, ugyan hová, kihez ment volna akkora idegen városban? Most pedig jó, ha napjában egy szerelvény átmegy itt a városon, s azt beszélik, fürtökben lógnak rajta az emberek. Budapest szép lehet, romjaiban is, az ember elképzeli, hogy és mint volt azelőtt, meg a rom egymagában is érdekes látvány. Mikor az állomásépületet lebombázták, az egész város csodájára járt, a cukorgyáriak is azon frissiben látni akarták, pedig a teleptől jó óra járás az állomás. Egyéb kár nem esett a városban, mindenki mondja, hogy valóságos csoda ez. így azután eltelt két év Zudoréknál, anélkül hogy látta volna Budapestet. Mikor Kábáról idehozta az apja, csakis annak örült, hogy közelebb kerül a fővároshoz, és lám, ez lett belőle! Az apja azért adta szolgálni, mert vitték a harctérre, el is esett azóta. Zudoréknál meg a négy istenverte nagy szoba, takarítás, edénytörülgetés a ronda Annának és: Ugorj, totocska! Tudja jól az asszony, hogy Kabát tiszta magyarok lakják, csakis azért mondja, mert szőke a haja, meg hogy az orrába beesik az eső. Az asszony ilyen, mindenkinek nevet ad, csúfolkodik. A fiatalúr Buksi volt, mikor Tera a házhoz került, a kisasszony Ducika, de azok egyszer csak kikérték maguknak, így lettek Béla és Katus. Az asszony azért kitalál ezt-azt, Bubucizik, Kiti-Katicának szólítja a lányát.

Bezzeg Anna, a rondaság, azzal nem tréfálkozik! Azért sem szól, hogy a főzésen kívül csupán elmossa az edényt, és a konyhát tartja rendben, no hiszen! Az asszony szeretne szabadulni tőle, de azt mondja, hol kap ilyen időkben másikat? És hogy most nem nélkülözheti, mikor az úr nagybeteg, s mindent külön kell készíteni neki. Azt meg kell adni, hogy Anna a semmiből is finomat főz.

Mostanában már nemigen beszélnek egymással, az asszony meg Anna, csak ami a legszükségesebb, de az elején, vagy fél esztendeje valóságos komédia volt hallgatni őket. Anna soha nem mondta, hogy ez vagy az kellene a konyhára, ilyen vagy olyan edény, csak rákezdte:

– A báróéknál minden villanyra ment, a kávét is úgy őröltük, villannyal, a habot is csak beleöntöttem az üstbe – sárgarézből volt, akár aranynak nézhette az ember –, és mehettem a dolgomra, a villany felverte.

Máskor meg:

– A főispán úréknál csak felírtam, hogy mi kell a kamrámba, a sofőr ment vele Debrecenbe Koncsekhez, s hozta a fűszerfélét, citromot, kávét, teát, ami kellett, hiszen egyéb kikerült a gazdaságból.

A sofőr minden vasárnap bevitte őt a debreceni Szent Anna templomba, nemegyszer litániára is, májusi ájtatosságra, szenteste éjféli misére, mert az igazi nagyurak tartják a vallást, jegyezte meg Anna, mikor eltelt három vasárnap, és a Zudor-család csak heverészett az ágyban. Lefitymált mindent Zudoréknál, de csak úgy, megkerülve a mondanivalóját. Itt van például a fél hold veteményes a ház mögött, ennyi jár a nagyobb tisztviselő-lakásokhoz, a Zudoréké talán több is valamivel, és megterem benne zöldség és főzelékféle, retek, zöldpaprika, hagyma, szépen. Anna meg, mintha oda sem gondolna, azt mondja az asszonynak:

– A gróf úrnál minden irodistának kijárt fél hold veteményes, afféle szerény hivatalnoki háztartás untig jóllakhatik belőle.

A férjes asszonyokra is kirúgott a szakácsné; hogy őt éppen eleget kérték, csupa jobb ember, de két istent nem lehet szolgálni, ezért maradt ő hajadon. Istennek nem tetsző dolog, ha egy férjes asszony, aki benne van a korban, és felnőtt gyerekei vannak, még mindig tetszeleg a külsejével, kelleti magát és kacarászik, mint valami fiatal süldőlány. S következett a grófné, a báróné, a főispánné.

Az asszony úgy tett, mintha elengedné füle mellett a sok megjegyzést. A gyerekeinek azt mondta, csak nem áll oda magyarázni a szakácsnénak, hogy ő Szentgyörgyi-leány, és miféle nagy család a Szentgyörgyiek. Kezdettől utálta Annát, de akkor még az volt, hogy az egész telep Zudorék grófi szakácsnéjáról sustorgott, megszólták és irigyelték érte, az asszony meg szerette bosszantani a cukorgyáriakat. Kivárta a maga idejét, azután betömte Anna nagy száját, rafináltan, az ember halálra nevette magát.

Valahol ajtó csukódott, talán a tornácé, Tera a portörlővel nekirugaszkodott az ablakpárkánynak. Á, alszanak még, az asszony meg a fürdőszobában öltözködik, a haját rendezi, nehogy megint készületlenül érje valamiféle korai látogatás – s Tera tovább bámészkodott, mélán, az országútra. Az úgy volt, hogy amikor Anna megérkezett Debrecenből, egyenest egy grófi házból, sovány volt, mint a paszulykaró, kevesebb fizetést kért, mint akármelyik falusi asszony, egy papírdobozban hozott valami ruhafélét, egy nagy fekete bibliát és szakadozott imakönyvet. Kibombázták, mondta, oda mindene! Hát a gróf? Az családostul távozott, mikor közeledtek az oroszok. Német teherautókon vitték a sok drágaságot, család meg sofőröstül a nagy francia gépkocsival utazott, talán Bécsnek. Ennyit mondott Anna, mert első napokban nagyon csöndes volt, majdnem hogy alázatos. Azután kezdte a villanygéppel, meg a nagyuraival bosszantani az asszonyt, mikor jól összeszedte magát. Nem is volt evés, amit Anna művelt, falt és zabált és hízott, mint akit felfújtak. Keményített fehér köpenyt is hozott magával, úgy festett benne, mint valami orvos, s ez a köpeny eleinte lötyögött rajta, majd egyre piszkolódott, s kezdett feszülni, s középen nyitva kellett tartania két gombot. Az asszony nem mutatta, hogy torkig van a pökhendiségével, egy szép napon előállt ő is a jól kifundált bosszantásaival.

Anna levette a tűzhelyről a forróvizes fazekat, hogy mosogatáshoz kezdjen. Az asszony ijedten kiáltotta:

– Ugorj, Tera, ne engedd Annát cipekedni. Még megemeli magát!

A szakácsné mogorván, a könyökével arrább lökte Terát, ki is loccsant a víz. Az asszony bement, de mire elkészültek a mosogatással, s Anna indult a dézsával a vízvezetékhez, megint csak ott volt.

– Jaj, kedves Anna, minek csinál ilyet? Meglátja, baj lesz!

– Ugyan miféle baj? – dühösködött most már a szakácsné.

– Hallgasson rám, tapasztalt asszonyra. Kímélje magát, ilyenkor minden vigyázatlan mozdulat megárthat, higgyen nekem.

Olyan nyájas volt a hangja, hogy Anna gyanút fogott. Mi a csodát akar az asszony? Mit hadribál összevissza? Az meg folytatta, mézes-mázosán, most már Terának:

– Hallod-e, magadtól is lehetne annyi eszed, hogy vigyázol Annára. Nagy lány vagy te már, mit kell sokat magyarázni!

Tera értett mindent, s torkából kikívánkozott a visító nevetés, ahogy a ronda Anna bősz arcára nézett, s hallotta a rikácsolását.

– Rám aztán ne vigyázzon, mert megjárhatja! Nincs nekem semmi bajom, nézzék!

– Jól van, Anna, drága, ne izgassa magát, megárthat ilyenkor – csöndesítette az asszony.

– Ilyenkor? Hát mit képzel a nagyságos asszony?

– Ejnye, hiszen van szemem – mondta az asszony, és csupa megértő jóság volt a hangja, a szeme meg ott járt a mocskos fehér köpeny két nyitott gombján s a jókora gömbölydedségen. – Nincs azon mit restellni, bolond világot élünk, előfordul mással is…

A döbbenet elnémította a templomos Annát. Arca a színét váltogatta, s tátogott, hápogott. Ilyesmit feltételezni róla, efféle ocsmányságot, mert felszedett magára valamicskét! Egész délután az ágya szélén ült, forgatta a szakadozott imakönyv lapjait, s keskenyre zárt szája szakadatlanul mormolt érthetetlen szavakat. Ettől kezdve kerülte az asszonyt, az meg járt utána, kedveskedve s minduntalan beszélgetést kezdeményezett.

– Hallja-e, Anna, a grófoktól maga nem ezt érdemelte.

– A szakácsné gyanakodva pislogott, ő meg folytatta. – Itthagyták magát a pácban, és még csak nem is kártalanították.

– Ugyan miért? Rendesen megkaptam a bérem.

– De ha lebombázták a személyzeti szobát!

– Hogyan…

– Azt mondja, az ő értékeiket német teherautók vitték külföldre. Hát akkor a kastélynak nem esett baja, csakis a maga szobáját találta el a bomba. Igazán szörnyűség! Kötelességük lett volna megtéríteni a kárát, mielőtt odábbállnak, igenis!

Anna nem felelt, ide-oda ugrált a szeme, de az asszony tovább firtatta, aggodalmaskodva:

– Tudja, attól félek, hogy a nagy sietségben a maga holmiját is rádobták valamelyik teherautóra, magát meg szépen ottfelejtették. Másként el sem tudom képzelni!

– A gróf úr… a méltóságos asszonyék nem affélék. Elég az hozzá, én tudom, hogyan volt. – Anna ezzel a maga részéről befejezte, és olyan keskenyre szippantotta össze az ajkát, hogy azt késsel sem lehetett volna szétfeszíteni.

Elég az hozzá, az asszony is tudta, hogyan volt, igaz, nemrég tudta meg, mikor már nemigen beszélt Annával. Odáig csupán gyanús volt neki, s a konyhán, kamrában jól a körmére nézett, a szekrényeket is zárva tartotta.

Egy nap azzal jött meg az irodából a tekintetes úr:

– Az egyik emberünk – mindig így beszélt a munkásokról – ismeri a te Annádat. – A „te Annád” meg azt jelentette, hogy a tekintetes úr helyteleníti a szakácsnétartást. Akár telik rá, akár nem, rossz vért szül a telepen a Zudorék nagyzolása. Az asszony azzal jött, hogy futja a szőlőből meg a városi házból, s fennhangon ugyan nem mondta, de tudott dolog, hogy a szőlőt meg a városi házat az ő hozományából vették annak idején. Inkább a tekintetes úrra hivatkozott, a gyenge gyomrára meg a nyugalmára, s hogy ezért vállalni kell minden áldozatot. Az ilyen rafinált beszéddel mindig leszerelte a tekintetes urat. Hát egyszóval jött, hogy egyik emberük ismeri Annát.

Az üzemben volt dolga, és amerre ment, kerülgette az egyik fűtő, Kása József. Jött ki a finomítóból, megint ott volt Kása József. Az udvaron is követte, mire ő bevárta, s megkérdezte, na mi van, Kása? Akkor úgy tett a fűtő, mintha puszta véletlenből akadtak volna össze. A tekintetes úr ment tovább, mert azt mondta, ismeri az emberét, ha nem akar, nem szól, de akkor Kása elébe került, és egyenesen azzal kezdte, igaz-e, hogy náluk szolgál Firtos Anna? Igaz, miért kérdezi? Azért, mert Firtos Annának ő kitapossa a belét. No, mondta a tekintetes úr, ez érdekes. És ugyan mit csinált neki rosszat Firtos Anna?

Megtudott mindent. A fűtő otthon volt, Debrecen mellett a falujában, amikor a grófi földet osztották. Neki is jutott három hold, az asszony meg a gyerek jól járt vele, mert addig napszámban dolgoztak a grófnál, az ő bérének nagy részét is felették. Egy hétig volt odahaza, csak míg kiosztották a földeket. Az egész falu megbolydult, volt, aki kevesellte a maga részét, egyik siránkozott, másik kieresztette a hangját, ahogy az már lenni szokott, és jó puskaporos volt a levegő, amikor beállított a bizottsághoz Firtos Anna.