Thury Zsuzsa

A jó fiú

Második kötet

Regény

fapadoskonyv.hu

Tartalom

Tisztességes munka, szerény megélhetés

Szerelem

Utazás tengeren túlra

A jó fiú

A régi, drága barátok

NEGYEDIK RÉSZ

Nyolc év futószalagon

1956. október huszonharmadika

A következő napok

A Bimbó úti ház lakói

A jó szándékú Béla

Halál, élet

Ellentétek

Egy vaskos boríték

Úti élmények

Innen el kell menni!

5

Tisztességes munka, szerény megélhetés

Zudor Béla bizonytalan időre megszakította egyetemi tanulmányait, de hűséges látogatója maradt a Centrál-kávéháznak. Kellemes helyiség, félhomály, csönd, ismerős arcok. A feketekávé iható, mióta a pultra eszpresszógépet szereltek, s kezelését egy vonzó külsejű fiatal nőre bízták. A törzsvendég előjogait élvezi. Időnként a pincér tiszteletteljesen bizalmas suttogással közli: – Egy szép pár tormás virslit félretettem a doktor úrnak. – Jöhet – mondja Béla – kis üveg sörrel. – Utána rendel még egy dupla feketét, az ember fogyaszt ezt, azt, ha órákig tartózkodik a kávéházban. Vendégül látja a két jelentéktelen fiatalembert, egyetemi ismerőseit, akik benépesítik asztalát. Könnyedén osztogatja a borravalót, s ha idegen téved az Egyetem utcai kávéházba, bizonyosan feltűnik neki a jól öltözött, daliás fiatalember, aki oly nagyúri módon közli óhajait a pincérrel, és magatartásával félreérthetetlenül kifejezi, hogy változhatnak az idők és az emberek, ám ő, Zudor Béla nem változik.

Kora délelőtt a takarítás friss szaga érződik a helyiségben. A vonzó fiatal nő a pultra rakja lefordított poharait, halk csörömpöléssel egy tartóba rendezi a kiskanalakat, s egy másikba kristálycukrot önt. A székek glédában állnak az asztalok körül, s az újságok a friss nyomdafestéktől még nedvesek. Béla kényelmesen ül sarokasztalánál, a terem végében, szemmel tartja az utcát, míg ő úgyszólván megközelíthetetlen tolakodó pillantások számára.

Naponta megújuló kellemes izgalom. Előtte gőzölög a forró kávé, kezében a Szabad Nép; az ember kénytelen-kelletlen végigolvassa, bárhogy viszolyog a pártlaptól. Sajnos a Magyar Nemzet sem a régi. Béla megkérdezi a pincértől: – Nem kaptak külföldi lapokat? – Nem, kérem, egyelőre nem jött semmi. – Béla ezen őszintén felháborodik, mellékes körülmény, hogy anyanyelvén kívül mindössze néhány latin és német szó ragadt rá a gimnáziumban, s hogy lassacskán azt is elfelejti. Ha nem hallgatná a nyugati rádiók magyar adásait, tájékozottsága az itthoni eseményeket illetőleg egyoldalú lenne, márpedig, ha az ember tovább akar látni az orránál, őrizze meg tárgyilagosságát.

Lapozgatja az újságokat, majd aktatáskájából előkerül a jegyzetfüzet. „A kapitalizmusban a termelés terén anarchia uralkodott. A népi demokrácia az államosítással megteremti a népgazdaság tervszerű, arányos fejlődésének lehetőségét. Szemenszedett hazugság!!! Lásd Amerika!!!” A nyitott füzet fölött tűnődő pillantást vet az utcára. Siető emberek, dolgozók! Diákok és diáklányok. Hová lettek a Belváros jellegzetes figurái, hová lett a szín az életből? Idelent semmi sem emlékeztet a tavaszra, csupán odafönt a kék égboltozat – s Béla ezt a gondolatát is feljegyzi, sok törléssel, elmélyülten. A kávéházba tévedt idegen megállapítja, hogy a magányos fiatalember ott a sarokasztalnál felelősségteljes, komoly munkát végez.

Kellemes találgatni, hogy barátai és ismerősei közül ma ki keresi fel asztalánál. Az ablak alatt feltűnik dr. Mestyán Dezső nehézkes, de tagadhatatlanul elegáns alakja, mily megkönnyebbülés! Örömét leplezi, nem tartozik Dezsőre – különben is, hátha továbbmegy! Néhány feszült pillanat, azután ajtónyitás, csukódás, Mestyán Dezső indul a sarokasztal felé. A fiú felemelkedik, lagymatagon kezet fognak.

– Egy duplát? – kérdezi a pincér.

– Jó, hozzon egy duplát.

Az újságokat lapozgatják. Dezső cukor nélkül issza a kávét, mégis hosszan kavarja, egy korty után félretolja.

– Mi az, nem ízlik? – érdeklődik Béla.

– Förtelmes. Különben is otthon már kávéztam.

Béla fesztelen érdeklődéssel figyeli. Különös öreg szempár, állapítja meg, a vastag és ráncos, félig leeresztett lilás szemhéj alatt olyan tunya és közönyös a tekintete, mintha érdemleges látnivalót már nem nyújthatna a világegyetem. Mindketten hallgatnak, egy idő óta meg-megújuló küzdelem ez közöttük. Végül is Dezső elveszíti a türelmét, egyenesen szembenéz a fiúval, és nyersen kérdezi:

– Mi újság nálatok?

A szavakban is, a pillantásában is annyi a megvetés, hogy Béla valamelyest összezsugorodik, válaszát néhány másodpercnyi vívódás előzi meg. Ha mindössze annyit mondana: – Semmi! – és az Istennek sem többet. Egy-két közömbös, nyájas szó még, azután Dezső fizetne és távozna. E másodpercek alatt Béla a tisztító fürdő jó melegét érzi, s villanásnyi időre megint a régi kisfiú, aki nővére kezébe kapaszkodik. A látomásnak vége, amint kinyitja a száját; áldatlan helyzete és valami kaján öröm mondatja vele:

– Megvagyunk. Anya vár szombaton, nagyon örül neked. Az élete elég egyhangú, de ő így szereti, az otthon és a család, mondd, mindig ilyen volt?

– Tizenhét éves korában más volt.

Béla jóízűen nevet; a szemközt ülő férfi türelmetlensége nem zavarja, de jó volna túl lenni az egészen. A lelke mélyén érzi, hogy nem éppen tiszta ügybe bonyolódott, azonkívül jöhetnek mások is az asztalához, esetleg Szuchy Paula, Dezső menjen a dolgára.

– Remélem Katus is otthon lesz, nála nem lehet tudni. Tegnap is este kilenckor jelentkezett egyik imádója…

– Kicsoda?

– Hámos Pál, ismered. Holdvilágos séta a hegyen. Roppant élvezetes lehetett, úgy éjfél tájt hallottam Katus lépteit.

Csönd volt, a férfi félig-meddig hátát mutatta Bélának.

– Tulajdonképpen ki ez… mivel foglalkozik ez az alak?

– Isten tudja. Letette a doktorátust. Ír, kérlek, afféle széplélek, de úgy látszik megél belőle. Állatian szerelmes –tette hozzá vigyorogva.

– És…

– Katus? – Béla felvonta a vállát. – Isten tudja. Képes és hozzámegy. Jó volna, ha beszélnél a fejével.

Mestyán Dezső hirtelen felállt, kabátja zsebéből elővett egy húszforintost.

– Fizesd ki a kávémat – mondta. – Szervusz.

Ismét elhalad az ablak előtt. Béla eltünteti a húszforintost, a pincér jön a poharakért. Szimpla kávé is megtette volna Dezsőnek, ha amúgy is otthagyja a felét. Kidobott pénz. Jó sok lehet az öregnek, ha naponta egy húszast költ… kávéra. S egy röpke beszélgetésre. Valamelyest nyomasztó ez az egész, de nem kell túlozni. Nem követ el inkorrektséget, ha beszámol az otthoni eseményekről legközelebbi rokonuknak és barátjuknak. Inkább Dezső, ahogy a pénzt az asztalra hajítja, no persze, a pécsi árvaházban nem tartottak tánc- és illemórát.

Mozgalmas délelőtt, később meglepetést is tartogat. Dezső távozása után megjelenik Szuchy András, negyedéves bölcsész, a szeretett barát. Zsebre dugott kézzel jön az asztalok között, két kifordított könyöke sodorja a székeket, a nyomában idegtépő zörejek és felháborodott pincér. Béla arcán gyerekes öröm.

– Fizetsz egy kávét? – kérdezi a jövevény, és lecsapja Béla kezéből az újságot. – Tíz percet áldozhatok neked.

– Ülj le, hogy az ördögbe ne fizetnék! – S ez az a megváltó pillanat, amikor Bélából nyom nélkül távozik mindenfajta rossz érzés.

A fiú lábával húzza előre a széket, oda sem nézve ereszkedik rá, mint a színész, aki legönfeledtebb jelenetében is pontosan tudja, hová kell ülnie; ezzel felkelti a néző csodálkozását, és figyelmét eltereli a mondanivalóról. Széttárt könyökével Andris füles korsóra emlékeztet, amelynek hirtelen lecsapják a fedelét, ugyanis egyszerre felrántja az állát, és annak ráncaiban eltűnik a szája. A mutatványt megismétli.

– Jó, mi? Gumiarc.

Egy, az ablak előtt elhaladó kislánynak is megmutatja gumiarcát, az nagy szemet meresztve lassít, de mert Andris arca megint szigorú és mozdulatlan, nyilván káprázatnak véli a dolgot, és megy tovább. A pincérrel kísérletezik és egy-két gyanútlan vendéggel. Béla vonaglik a nevetéstől. Azután beszélgetnek, a tíz percből félóra lesz, Andris felpattan a helyéről.

– Fizetek! – kiáltja sztentori hangon, és int a barátjának: – Légy szíves.

Ez is egyik hóbortja: a fogyasztását a jelenlétében kell kiegyenlíteni, nehogy másnap rajta követeljék. Pénzt nem hord magánál, egyetlen vagyontárgya a villamosbérlet, baráti kölcsönt nem fogad el, csupán feketekávéra szóló meghívást. Béla tenyérnyi aprópénzből fizet, s útban a zsebe felé néhány forint csörömpölve gurul szét a földön. Lomhán mozdul, de a pincér megelőzi, a székek alól összekotort pénzből Béla hanyagul egy kétforintost hullajt a tenyerébe.

– Hálás köszönet. – A pincér szalvétájával végigsöpör az asztal lapján, és elvonul.

Béla azt mondja, megvető mosollyal:

– Nesze neked öntudatos proletár.

Andris lábujjhegyen, szétterpesztett könyökkel egyensúlyoz, csoda, hogy nem esik hanyatt.

– Ahhoz átváltozó művésznek kellene lennie. A múltban a pincér nem volt proletár.

– Hát mi az ördög?

– Lumpenproletár.

– Egykutya.

– Az ilyen ficsuraknak, mint te. – Olyan lendülettel nyújta a kezét, hogy Béla orrát súrolja, majd a maga gondtalan módján távozik.

A kávéházban álmosító csönd, odakint napsütés, harangszó. Az ablak előtt sétáló lassít; egy behemót alak nevetséges bajuszkával az orra alatt s egy vékony dongájú legény, lányos képű, a válla keskeny. Az óriás jóképű vidéki gavallér, rózsás arcban egészen apró száj, s fölötte a hetyke bajusz; orrát az üveghez nyomja, vigyorog és ujjával kocogtat. Béla tartózkodó félfordulatot tesz, majd felugrik, és szíve most valóban a torkában dobog.

Bálás Gabi és Finály Jóska! A két drága régi barát, a szőlőhegy, a németek, 1944, nagy isten, Bálás Gabi és Finály Jóska! Lángoló arccal siet eléjük, mindkét kezét nyújtja, egymás vállát veregetik, a kis Finály kergülten ugrál Béla körül, érzékeny gyerek, kis híján sírva fakad. Törtetnek előre az asztalok között, milyen meglepetés, milyen öröm! Béla három dupla szilvóriumot rendel, a vendégeim vagytok, micsoda beszéd, és most halljuk, hogy vagytok?

– Pompásan!

Egyszerre mondják, és akkorát nevetnek, hogy az asztalon bukdácsolnak a poharak, de mielőtt egy csepp is veszendőbe menne, a kis Finály felkapja a maga italát.

– Isten éltessen, kedves barátom. Látom, tele vagy pénzzel.

Béla legyint, most néhány pillanatra akadozik a beszélgetés. Egymást kínálják cigarettával, elmondják ki melyik fajtát szereti, megszokás dolga, szívtunk rosszabbat is a háború alatt, emlékszel? S elárad tagjaikban édes melege az emlékezésnek. Micsoda idők, nagy idők, barátom, lelkendezik Finály Jóska, izeg-mozog a helyén, mint azelőtt, és egyre ismerősebb. Sorra veszik a tanárokat, az osztálytársakat, mi történt azzal a fiúval meg a másikkal, no, a harmadik sorban ült az ablaknál – s egészen elképednek, mert egyik sem emlékszik nevére a fiúnak, aki a harmadik sorban ült Listyák mellett. Lássuk csak a névsort, talán így… Ádám, Auer, Bálás, Balogh, Bán, Bitskey, Bodnár…

– Igaz, mit tudtok Bodnárról?

– Itt van Pesten – mondja Bálás Gabi. – Jól él, lakása van, szép női. Valami minisztériumban dolgozik.

– Megvan a telefonszáma, majd összehozunk vele. Együtt lesz a régi kompánia. Emlékszel, Zudor, a szőlőhegyen? Micsoda idők!

– Az ám, a születésnapod – tódítja a hatalmas termetű ifjú. – Hát amennyit akkor összeittunk! – A megjegyzése semmitmondó, de ő maga mulat rajta, s mindenki készségesen vele tart. – Pavlovszky! Pavlovszkyra gondoltál, mi, Zudor?

Örvendeznek, persze, Pavlovszky, de hogy így kiment a fejükből! Igaz, nem tartozott a kompániához, állapítják meg a régi fölénnyel.

Nehezen szakadnak el közös múltjuktól, kora ifjúságuk színhelye, a kisváros képe kialakul, ahogy rakják egymás mellé az emlékezés mozaikkockáit. A felejthetetlen 1944-es esztendő, a német megszállás, deszkafallal védett kuckójuk a Központi-kávéházban… Finály Jóskának jut eszébe:

– Bámulatos véletlen. Négy év után összeakadunk, ugyancsak a Központi-kávéházban.

Központi? Az ám, Centrál! Ettől meghatódnak, a beszélgetés egy időre mellékvágányra téved s némileg döcög. Bálás Gabi megkérdezi:

– Gyakran jársz ide?

– Hogyne – feleli Béla. – Ennél az asztalnál keresnek fel a barátaim.

– Látom, szorgalmas olvasója vagy a Szabad Népnek.

– Hagyd el, kérlek, megette a fene.

Szívesen kifejtené politikai álláspontját, de a kis Finály a családja felől érdeklődik, majd ő is elmondja, hogy édesapját, a városi kórház főorvosát elbocsátották állásából. Egyelőre magánpraxist folytat, amíg ezek megengedik. Az emberek szegények, nem költenek orvosra, a betegbiztosítás egyre nagyobb arányokat ölt, ha így megy, a falusi pacientúrától is elesik a nyomorgó vidéki orvos. Bálás Gabiék nyolcszáz holdját felosztották, Béla otthon volt még, amikor ezt a disznóságot csinálták. Emlékszik a mamára? Kocsiszám hordta a tanároknak a csirkét, libát, tojást, remek asszony, nem kell félteni.

– A városba költözött a húgommal. Standja van a piacon.

– Standja? – ismételte Béla együgyűn.

– Persze. Hát hol élsz te, Zudor?

Most mégis kissé körülnéztek, a három fej összehajolt, a hangjukat suttogóra fogták. Béla úgy látszik nem tudja, otthon mi a helyzet. A magyar úri osztály, a nemesség, és az itthon ragadt néhány környékbeli mágnás família szorosan összetart, nincs széthúzás. Eleinte nagy volt a riadalom, a birtokosok lába alól kihúzták a földet, az öreg Zimmer Jóskától elvették a téglagyárat, mielőtt értékesíthette volna, Ottlik bárótól a malmát. Néhányan búcsú nélkül eltűntek a városból, az emberek a puszta életüket féltették. Tulajdonképpen, mesélte Bálás Gabi, a mama volt az egyetlen, aki nem veszítette el a fejét, ámbár ilyesmi a levegőben van, válságos időkben a magyar úri osztály mindig megállta a helyét. A mama ellátogatott az ismerős asszonyokhoz, összejöttek egyiknél-másiknál, kerülve a feltűnést, azután akcióba léptek. Az első lépés a mama piaci standja volt. Menjen csak híre messze földön, túl az országhatáron – erről gondoskodnak –, hogy balásfalvi Bálás Egonné zöldséget árul. No, természetesen van a mamának eldugott értéke, ékszer, arany- és ezüstkészletek, évekig megélne a finom ágyhuzataiból meg az asztalneműből, de jó helyen van az, egyszer majd előkerül. Azután sorban a többi asszony. A finom holmit félretették, naftalinba, a tüntetés egyik formája a bekötött fej, az őskori cipő gavallérsarokkal, vásott téli kabát. A volt rendőrkapitányné pulóvereket köt, pénzért. A volt polgármesterné gyerekeket sétáltat. A szép Ottlikné, hiszen ismered, szakácsnénak szegődött ki a cukorgyárba, de a legtöbben kötögetnek, varrást vállalnak. A kommunista párttitkár felkereste a mamát a piacon. Női fehérneműüzemet létesítenek, a Zimmer-házban, a berendezés útban van már, villany-varrógépek, mifene, szalagrendszerben dolgoznak, szép kereseti lehetőségek, a mama szóljon a barátnőinek satöbbi. Ó, szerénykedett a mama, nem értenek ők ahhoz, otthon ügyetlenkednek, hálásan köszönik a jóindulatot, pompás asszony a mama. Mert a legfontosabb: szerénység, udvariasság, szigorú elzárkózás, ezeket meg eszi a fene, hogy nincs mibe belekapaszkodni.

Béla feszült figyelemmel hallgatta a beszámolót.

– Hősköltemény – mondta. – Valóságos hősköltemény.

– Hát – folytatta a behemót fiatalember –, a helyzet a következő: mi idefent is igyekszünk megvalósítani a mama elképzelését, és mondhatom neked, a legjobb úton vagyunk. Kísérletezünk némely ötlettel, de most rátapintottunk az elevenére! – A mondás megnevettette, majd közelebb hajolt Bélához. – Ide figyelj, pajtás, a dolog szigorúan bizalmas!

Béla kihúzta magát.

– Fölösleges, kérlek…

– Jól van, Zudor, ne ugrálj. Utóvégre mit tudom én, hová szegődtél.

A méltatlankodás Béla arcába kergette a vért. Hűvös és lesújtó válaszra készült, a gondolkozó ember pallérozott stílusában, de az indulat sajnálatos és együgyű kérkedésbe sodorta.

– Elfelejted balásfalvi Bálás, hogy kivel beszélsz. A nevem sibói Zudor Béla. – Ültében kissé meghajolt, neve végén az r-betűre mintha kalapáccsal sújtott volna, s mindez nagyon nevetséges volt, belepirult.

Finály Jóska izgatottan fészkelődött a helyén.

– De barátaim! Ezen csak nem veszünk össze, drága barátaim! – S hogy végét vesse a két jól megtermett fiatalember vitájának, sietve kimondta: – Úgy nézz ránk, Zudor, hogy szállító munkások vagyunk!

– Nono! Önálló vállalkozók. Eleget dühöngtél, Zudor, az ember manapság óvatos, mi van abban?

A mama negyvenöt végén lovas kocsira rakott egy szoba bútort, s őt világgá küldte, mert – amint mondta – kis helyen inkább szem előtt van egy fiatalember, mint a fővárosban. A lovat Gabitól valami pestkörnyéki kertész vásárolta meg, a kocsi, helyesebben jókora tragacs, évekig hányódott egy Nádor utcai bérház udvarán, esőben és hóban. A házmester fel akarta vágni tüzelőnek… Vagy három hónapja összeakadtak a két Ottlik fiúval, rendes gyerekek, kiváló sportolók, ott volt a birtokuk…

– Ismerem az Ottlik családot – mondta feszesen Béla, és szívébe szúrt a régi bánat.

– Persze, hogy ismered. Várj csak, pajtás, mondtam már, hogy mi Jóskával együtt lakunk a Nádor utcában? Öreg ház, kapott egy csomó belövést, egyszer a fejünkre szakad az egész miskulanc. Két szobánk van, jól elvircsaftolunk. – Nevetett, barátja és lakótársa készségesen vele tartott. – Pont megjött a karácsonyi csomag, libamáj meg sültféle, bájgli, a két Ottlik jól beevett nálunk. Szó jött minden az ördögről, hogy mihez kezdjen az ember, amivel nem kötelezi el magát…

– Ez az! – lelkesedett Béla. – Ez az én álláspontom! Minden őt igazolja! Helyesen jegyezte meg Gabi, ilyesmi

a levegőben van. Így kell gondolkoznia minden becsületes, az ő társadalmi osztályukhoz tartozó magyar embernek, elég sajnálatos, hogy akadnak kivételek. A felismerés, hogy ő nemes és tiszta lélek, mint Gabi és a két Ottlik, boldoggá tette, kerek gyerekszeméből sugárzott a várakozás. Gabi nem tett megjegyzést az ő lelkendezésére, készült a történet folytatására, de belőle még kikívánkozott:

– Pompás, hogy megint együtt vagyunk! Micsoda véletlen!

– Emlegettünk – mondta Finály Jóska –, kár, hogy nem adtad meg a címedet.

– Azt hittem, Amerikába hajóztatok. Azóta sem voltam otthon. Zsoltot láttam egyszer az Operában, azután eltűnt. Annyi mesélnivalóm van, majd összeülünk, de most beszéljetek!

Az történt, hogy elmenőben, a sötét udvaron Ottlik Marci beleütközött a tragacsba, káromkodott, mi a fene ez? Gabi tragacsa. Mit csinálnak vele? Semmit, eszi a penész. Beültek egy eszpresszóba. Marci visszatért a tragacsra. Mi volna, ha fuvarozást vállalnának? Gurtni kell hozzá, meg valami rossz ruha. Négyen vannak trógerok. Cédulákat ragasztottak a kapualjakra, a Nádor utcai fákra: Fuvart vállalunk itt meg itt.

– Elsőnek a házból jelentkezett valaki, százhúsz forintot fizetett egy szoba meg konyhabútorért, Máriaremetére. Jó kis út, de annyit ordítottunk, hórukkoztunk, meg kellett szakadni a nevetéstől! A környéken már hírünk van, beszélik az emberek, hogy „mágnásfiúk” álltak össze fuvarozásra. Főként lecsúszott boltosfélék keresnek minket, azok most kisebb lakásba költöznek, és odáig vannak a megtiszteltetéstől, hogy micsoda előkelőségek cipelik a kasztnijukat.

– Óriási!

– Hallottad, Gabi – mondta Finály Jóska –, tegnap az a sárga hajú asszony grófurazott engem.

– Nehéz megállni röhögés nélkül. De nálunk szabály, hogy dráj sritt fon lájb!

– A borravalóval vannak megakadva.

– Elfogadjátok?

– Mi az, hogy, de mennyire!

– A tróger az tróger!

Béla is nevetett, de nem úgy nekifelejtkezve, mint a másik kettő. Mintha csupán a közelébe sodródott volna a tréfálkozóknak, mondjuk a villamoson. Nyomorúságos érzés. Négyen vannak az Ottlik fiúkkal, övék a tragacs és az ötlet. Irigység és bánat nyomasztotta. Ha megtalálná a módját az ajánlkozásnak, úgy odavetőleg egy könnyed mondatot…Arról beszélnek, hogy másnap a Stefánia útra fuvaroznak egy könyvtárat. Vagy harminc láda könyv, barátom! Mint az ólom! Két emeletről le, egyre föl. Most lehetne valami olyasfélét: Ne mondjátok, hogy rossz fiú vagyok, majd segítek nektek… És a pénzről is mellékesen, hogy nem tart igényt a részesedésre, éppen csak passzióból…Semmi nem lehet vonzóbb, mint könyveket fuvarozni két régi barátja és az Ottlik fiúk társaságában. Ha most elmennek, csak így! Alig ismert saját remegő hangjára, míg három dupla kávét kért, lelkében oly nagy volt a meghunyászkodás, hogy törpének érezte magát a vézna Finály mellett. Nem kellek nekik, hajtogatta magában vérig sértve, talán azt képzelik, hogy nem vagyok elég jó az Ottlik fiúknak? Fölösleges volt kávét rendelni, a látszat szerint dúskál a pénzben. Előkotort a zsebéből valami aprót, ügyefogyott mosollyal mormolta:

– Remélem futja…

– Igaz is, pajtás, veled mi van?

Néhány erőteljes ecsetvonás ihletett pillanatban, az önarckép megdöbbentő hűséggel ábrázolja a férfivá érett Zudor Bélát. Mélyen érző, töprengő és igen magányos ember. Az élete vívódás, mert kötelességét teljesíteni kívánja családjával szemben, oly módon, hogy ne váljon hazaárulóvá. Éppen ezért elgondolkoztatják az imént hallottak. A terve még nem alakult ki, de… egyszóval…

– A mi emberünk vagy, pajtás, kár annyit papolni.