DOSZTOJEVSZKIJ

A KAMASZ

Első kötet

fapadoskonyv.hu

Tartalomjegyzék

ELSŐ RÉSZ

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

MÁSODIK RÉSZ

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

ELSŐ RÉSZ

ELSŐ FEJEZET

I.

Nem bírva magam türtőztetni, leültem, hogy megírjam életpályám első lépéseinek történetét, bár hiszen e nélkül is ellehettem volna… Egyet bizonyosan tudok: soha többet az életrajzom írásához nem fogok, még ha száz évig élnék is. Nagyon hitványul szerelmes lehet magába az olyan ember, aki restelkedés nélkül képes magáról írni. Ezzel csak magamat mentegetem, hogy nem azért írom e sorokat, mint írják mások valamennyien, vagyis nem az olvasók dicséretét várva. Amint egyszer az az ötletem támadt, hogy szóról-szóra leírjam mindazt, a mi velem a múlt év óta történt, hát ez az ötletem csak belső szükségből keletkezett: annyira meglepő nekem mindaz, ami velem történt. Csak az eseteket írom le, minden igyekezetemmel oldalt hagyok minden idegen dolgot, különösen pedig az irodalmi csínt; a literátor harminc évig is írogat, s végre nem tudja, hogy minek irkált ő annyi sok évig. Én nem vagyok literátor, nem akarok literátor lenni s lelkem bensőjét közszemlére tenni és érzelmeim ékes leírását az irodalmi piacra vinni illetlenségnek, hitványságnak tartanám. De bosszantó előérzetem van, hogy – úgy látszik – érzelmeim és gondolataim leírását (talán a leghitványabb okoskodások előadását) végképpen el nem kerülhetem: annyira megmételyezi az embert minden irodalmi foglalkozás, még ha az is a célja, hogy csak maga-magának írjon. Az eszmélkedések pedig igen hitványak lehetnek, mert az, amit az ember értékesnek tart, másokra nézve talán semmi értékkel sem bír. De hagyjuk ezt. Hanem hát ez kész előszó; ilyesmiről többé szó nem lesz. Térjünk a dologra, ámbár semmi sem nehezebb, mint valamely dologba bele fogni – legyen az a dolog bármi is.

II.

Feljegyzéseimet a múlt évi szeptember tizenkilencedikéről kezdem, vagyis szeretném kezdeni, tehát éppen annak a napnak fordulóján, melyen először találkoztam…

De megjelölni már így az elején, hogy kivel találkoztam, mikor senki semmiről sem tud, közönséges dolog volna; sőt azt hiszem, hogy ez a hang is közönséges: mert megfogadtam, hogy az irodalmi csínt mellőzni fogom s már az első sorral megsértem fogadalmamat. Ezen kívül arra, hogy az ember értelmesen írjon, azt hiszem: nem elég a jó szándék. Megjegyzem azt is, hogy szerintem egyetlen európai nyelven sem oly nehéz írni, mint oroszul. Átolvastam most, amit eddig itt leírtam s látom, hogy sokkal okosabb vagyok, mint az írásom. Hogy eshetik az, hogy okos embernél az általa leírt dolog ostobább annál, ami benne megmarad? Ezt én gyakran észrevettem magamon s ez engem az emberekkel való érintkezésemben az utóbbi végzetes év alatt gyakran gyötört.

Szeptember tizenkilencedikével kezdem ugyan, mindazáltal elmondom néhány szóval, hogy ki vagyok, hol voltam odáig és következésképpen mi foroghatott, ha csak részben is az eszemben szeptember tizenkilencedikéig; elmondom ezt a néhány szót azért, hogy jobban megértse a dolgot az olvasó is, de még magam is.

III.

Végzett gimnazista vagyok és most huszonegyedik évembe léptem. Vezetéknevem Dolgorukij és törvényszerinti apám Dolgorukij Ivánov Makár, a Verszilov uraság volt belső cselédje. E szerint én törvényes szülött vagyok, bár a legnagyobb mértékben törvénytelen fiú és származásom iránt a legkisebb kétség sem lehet.

A dolog a következőképpen történt: Ezelőtt huszonkét évvel Verszilov földesúr (ez éppen az én apám) mint huszonöt éves fiatalember meglátogatta az ő tulai kormányzóságbeli birtokát. Gondolom, hogy ő akkor még igen jelentéktelen ember volt. Érdekes, hogy ez az ember, aki annyira meglepett engem már kora gyerekségemtől kezdve, oly erős hatással volt lelki életemre, s aki talán hosszú időre megbabonázta jövőmet – ez az ember rendkívül sok tekintetben még most is valóságos talány előttem. De erről majd később. Nem oly könnyű ezt elmondani. Különben is egész füzetemet ez az ember fogja betölteni.

Éppen akkor, t. i. huszonöt éves korában özvegységre jutott. Felesége az előkelő, de nem valami gazdag Fanariotov családból való volt, akitől egy fia és leánya maradt. Ez eléggé korán elhunyt feleségéről adataim meglehetősen szűkösek és adatgyűjteményemben elenyészők; általában Verszilov magánéletének több részletét nem figyelhettem meg, annyira büszke, kimért, zárkózott és lenéző volt ő irányomban, bár koronként meglepően szelíden bánt velem. Tudomásvétel végett azonban előre jelzem, hogy ő életében három, eléggé nagy vagyont élt fel, melyek összesen több mint négyszázezer rubelt, vagy talán még ennél is többet képviseltek. Most persze egy garasa sincs.

Akkoriban „Isten tudja, hogy minek” jött ő meg a faluba; legalább így mondta ő ezt nekem később. Apró gyerekei nem voltak vele, hanem szokás szerint a rokonánál; egész életében így bánt gyerekeivel, úgy a törvényesekkel, mint a törvénytelenekkel. Ezen a falusi birtokon jelentékenyen sokan voltak az udvari cselédek; ezek közt volt Dolgorukij Ivánov Makár kertész is. Már itt elmondom, hogy egyszer s mindenkorra végezzek vele, hogy ritka embernek szerezhetett a vezetékneve annyi mérgelődést, mint szerzett egész életemben énnekem. Ez persze ostobaság volt, de úgy volt. Mindannyiszor, valahányszor valahová, például egy-egy iskolába beléptem, vagy olyan emberekkel kerültem szembe, akik iránt koromnál fogva respektussal tartoztam, vagyis tanítókkal, nevelőkkel, inspektorokkal, papokkal – egy szóval bárkivel, – ha megkérdezték a nevemet és a Dolgorukij nevet hallották, okvetetlenül szükségesnek tartották azt is megkérdezni:

– Dolgorukij herceg?{1}

És én mindannyiszor kénytelen voltam az üres embereknek azt felelni:

– Nem; egyszerűen csak Dolgorukij.

Ez az egyszerűen végre már majd megbolondított. Megjegyzem a tüneményesség okából, hogy egy kivételre sem emlékszem: mindig megkaptam azt a kérdést. Némelyiknek – amint látszott – nem is volt erre szüksége; különben nem is tudom, hogy mi az ördögnek lett volna erre szüksége bárkinek is? De mindenki feltette a kérdést, egytől-egyig mindenki. Meghallván aztán, hogy egyszerűen Dolgorukij vagyok, a kérdező rendszerint oly tompa és hülye tekintettel mért végig, mely azt bizonyította, hogy maga az illető sem tudja: minek kérdezte ő azt tőlem és tovább ment. Legjobban bántott a tanulótársaim kérdezősködése. Hogy kérdezi meg az iskolás fiú az új tanulótársat? A megzavarodott újonc, amint először belép az iskolába (bármilyen legyen is az az iskola), közprédául esik: rendelkeznek, ingerkednek vele s olybá veszik, mintha inasuk volna. Valamely tagbaszakadt, kövér fiú hirtelen megáll áldozata előtt és néhány pillanatig mereven, hosszan, szigorúan és gőgösen néz rá. Az újonc szótlanul áll előtte s ha nem gyáva, visszanézi, várva, hogy mi lesz hát ebből?

– Hogy hívnak?

– Dolgorukijnak.

– Herceg Dolgorukij?

– Nem; egyszerűen csak Dolgorukij. – Á! Egyszerűen! Ostoba!

És igaza van: nincs ostobább dolog, mint az, ha valakit Dolgorukijnak hívnak és nem herceg. Ezt az ostobaságot én a nélkül cipelem magammal, hogy oka lennék. Később, mikor már nagyon haragudtam, arra a kérdésre, hogy:

– Herceg vagy? Mindig azt feleltem:

– Nem, én egy udvari cseléd és volt jobbágy fia vagyok. Még később, mikor már mértéktelenül mérgelődtem, arra a kérdésre: herceg ön? – keményen azt feleltem:

– Nem; egyszerűen Dolgorukij vagyok, törvénytelen fia volt földesuramnak, Verszilovnak.

Ezt már hatodik osztályú gimnazista koromban gondoltam ki s bár hamarosan meggyőződtem, hogy ez ostobaság, de azért nem mindjárt hagytam abban az ostobáskodást. Emlékszem, hogy tanítóim egyike – különben éppen csak ez az egy – azt állapította meg, hogy én „tele vagyok bosszúálló és polgárias ideálokkal.” Általában pedig ezt a kifakadásomat úgy fogták fel – reám nézve elég sértően – mint mély értelmű kijelentést. Végül egy igen csípős nyelvű tanulótársam, akivel különben egy évben csak egyszer álltam szóba, a legkomolyabb orosz kifejezéssel, de kissé oldalra nézve, azt mondta nekem:

– Ezek az érzések önnek – természetesen – becsületére válnak és ezekre kétségtelenül büszke lehet ön; hanem azért én az ön helyén nem igen dicsekedném azzal, hogy törvénytelen születésű vagyok… ön pedig úgy tesz vele, mintha a neve napját ünnepelné.

Attól kezdve nem dicsekedtem többé azzal, hogy törvénytelen gyerek vagyok.

Ismétlem: nagyon nehéz oroszul írni: íme, már három teljes oldalt írtam arról: mennyire mérgelődtem egész életemben a vezeték-nevemért, pedig az olvasó már bizonyára azt következteti, hogy én éppen azért mérgelődöm, mert nem vagyok herceg, hanem egyszerűen csak Dolgorukij. Hogy még egyszer megmagyarázzam ezt a dolgot és igazoljam magamat, az rám nézve megalázó volna.

IV.

Nos, az udvari cselédség közt, mely Ivánov Makáron kívül még igen sokból állt, volt egy leányzó, aki már tizennyolc éves lehetett, mikor az ötven éves Dolgorukij Makárnak az jutott eszébe, hogy azt a leányzót feleségül veszi. A jobbágyság idejében a házi cselédek tudvalevőleg csak az uraság beleegyezésével, igen gyakran annak egyenes parancsára házasodhattak. A birtokon időzött akkor egy néném: vagyis nem néném az nekem, hanem maga a birtokos nő, de nem tudom mért: egész életében néninek hívtak, nemcsak az én nénémnek, hanem általában s a Verszilov családjában is, amellyel ő csakugyan majdnem rokonságban volt. Pruskova Pavlovna Tátyánának hívták. Akkor még neki ugyanabban a kormányzóságban és ugyanazon kerületben harmincöt léleknyi saját jobbágysága volt. A Verszilov birtokát nem éppen kormányozta, hanem a szomszédság révén felügyelt az ötszáz léleknyi jobbágyságból álló vagyonra, s ez a felügyelet, – amint hallottam – felért bármely szakképzettségű gazdatiszt felügyeletével. Különben nekem az ő rátermettségéhez semmi közöm, mindössze csak azt akarom megjegyezni, anélkül, hogy hízelegni akarnék, hogy Pavlovna Tátyána nemes lelkű, sőt eredeti teremtés.

Hát ez a Pavlovna Tátyána nemcsak nem ellenezte a mogorva Dolgorukij Makár házasuló kedvét, (akiről azt mondták, hogy akkoriban mogorva volt), ellenkezőleg: valamiért nagyon is pártfogolta a házasodni kívánó párt. Andrejevna Zsófia, (tizennyolc éves benső cselédlány, vagyis az én anyám) már több év óta teljesen árva volt; megboldogult apja rendkívül becsülte Dolgorukij Makárt és le volt annak valamiért kötelezve; ez szintén udvari cseléd volt s ezelőtt hat évvel a halálos ágyán – amint mondják: halála előtt még egy negyedórával is, mikor szavait félrebeszélésnek is lehetett volna venni, ha nem lettek volna anélkül is valószínűek, amiket mondott – mint szintén jobbágy sorban levő ember, magához hívatta Dolgorukij Makárt s az egész cselédség és a lelkész jelenlétében leányára mutatva, végakaratát hangosan és határozottan jelentette ki: „Neveld magadhoz, vedd el őt.” Ezt mindenki hallotta, Ivánov Makárról pedig nem tudom, hogy milyen értelemben nősült ő meg később, t. i. hogy nagy készséggel-e, vagy csak azért, hogy kötelességét teljesítse. Legvalószínűbb, hogy teljesen közömbös volt. Olyan ember volt ő, aki már akkor is „megállt a talpán”. Nem az, mintha számvető vagy olvasni szerető ember lett volna (a templomi istentiszteletet ugyan egészen jól tudta, különösen pedig néhány szent életét, de leginkább csak hallomás után), nem mintha – hogy úgy mondjuk – udvari okoskodó lett volna, – egyszerűen csak fejes, néha éppen kockázatos magaviseletű volt; ambícióval beszélt, ítéleteit a csalhatatlanság hangján mondta ki, végezetül pedig „tisztességesen élt”, – mint ahogy ezt ő maga szokta volt mondani – hát ilyen ember volt ő akkor. Persze: kiérdemelte az általános tiszteletet, bár – azt mondják – senki sem szenvedhette. Egészen más volt, amikor kikerült az udvari cselédség sorából: akkor úgy tekintették őt, mint valami szentet, aki sokat szenvedett. Erről nekem biztos tudomásom van.

Ami már anyámat illeti, hát azt tizennyolc éves koráig Pavlovna Tátyána maga mellett tartotta, ellenére a gazdatiszt szüntelen való ajánlatának, hogy adják be Moszkvába tanulni; Pavlovna Tátyána némi nevelést is adott neki, t. i. megtanította varrni, szabni, kisasszonyosan viselkedni, sőt egy kissé olvasni is. Írni az én anyám sohasem tudott valami jól. Felfogása szerint az Ivánov Makárral való házassága már rég elhatározott dolog volt s mindazt, ami vele akkoriban történt, nagyon jónak, a lehető legjobbnak tartott; esküvőre a legnyugodtabban ment annyira, hogy maga Pavlovna Tátyána is halnak nevezte akkor. Anyámnak ezt az akkori jellemzését én magától Pavlovna Tátyánától hallottam.

Verszilov e házasság megtörténte után pontosan másfél esztendő múlva jött meg a faluba.

V.

Csak azt akarom mondani, hogy soha sem bírtam megtudni, vagy megnyugtatásomra való módon kitalálni, hogy voltaképpen miért kezdett ő az én anyámmal. Készségesen elhiszem, amit ő maga mondott nekem a múlt évben arcpirulással, ellenére annak, hogy a legkeresetlenebb szavakkal és „elmésen” adta elő, hogy semmiféle regényről szó sem lehetett és hogy az egész úgy magától jött. Hiszem, hogy úgy s ez az orosz szócska, hogy úgy, igen kedves, de azért mindig szerettem volna megtudni, hogy miből keletkezett közöttük az egész. Én magam gyűlöltem és gyűlölöm az életnek ezeket a hitványságait. Persze: az én részemről itt nem csak éppen szem-tetten kíváncsiságról Van szó. Megjegyzem, hogy anyámat egészen a múlt évig úgyszólván egyáltalában nem ismertem; a Verszilov kényelme kedvéért már gyerekkoromban kiadtak az emberek közé, tehát nem tudom elképzelni, hogy milyen lehetett akkor anyám arca. Ha nem valami szép, akkor hogyan csábulhatott utána olyan ember, mint volt akkoriban Verszilov. Ez a kérdés fontos rám nézve azért, mert benne rendkívül érdekes oldaláról világíttatik meg ez az ember. Hát ezért bíbelődöm én ezzel a kérdéssel és nem trágárságból. Ez a komor, zárkózott ember azzal a kedves bárgyúságával, melyet az ördög tudja, honnan szedett elő, (mintha csak a zsebéből szedte volna ki), mikor látta, hogy ki nem térhet, maga mondta el nekem, hogy ő akkor „igen ostoba fiatal kölyök” volt és nem az, hogy szentimentális, hanem csak úgy, éppen akkor olvasta el Ágrólszakadt Antal és Szaksz Pálinka történetét, mely két irodalmi mű rendkívül nagy civilizáló befolyással volt az akkori fiatal nemzedékre. Hozzátette, hogy talán éppen az Ágrólszakadt Antal elolvasása következtében ment akkor falura s ezt nagyon komolyan jegyezte meg. Mi módon akadhasson ez a „fiatal kölyök” az én anyámba? Most éppen arra gondoltam, hogy ha csak egy olvasóm volna is, hát az okvetlenül nagyot kacagna rajtam, mint nevetséges kamaszon, aki – megőrizvén ostoba ártatlanságát, okoskodik és ítélkezni akar olyasmiben, amihez nem ért. Valóban, én még nem vagyok értelmes, bár ezt éppen nem büszkeségből ismerem be, mert tudom: mily ostoba a húsz-éves kamasz tapasztalatlansága; csakhogy annak az olvasónak én azt mondom, hogy ő sem okoskodik értelmesen és ezt bebizonyítom. Igaz, hogy a nőket illetőleg én semmihez sem értek, érteni nem is akarok, mert egész életemen át leköpöm őket, s erre szavamat adtam. De egyet biztosan tudok: hogy némely nő a szépségével vagy más egyebével csábít, egy pillanat alatt; másnak pedig félévig is rágni kell, mielőtt megértenők, hogy mi lakozik hát benne, s hogy az ilyet jól meglássuk és hogy belé szeressünk, arra nem elég az, hogy nézegessük, nem elég egyszerűen minden lehetőségre készen lennünk, hanem ezenfelül még valami arravalósággal is kell bírnunk. E felől én meg vagyok győződve, ellenére annak, hogy semmit sem tudok, s ha az összes nőket egyszeribe le kellene szállítani a közönséges háziállatok fokára s csak, mint ilyeneket kellene magunk mellett tartanunk; meglehet, hogy ezt nagyon sokan szeretnék is.

Többektől határozottan tudom, hogy anyám nem volt szép, ámbár akkori arcképét – amely valahol meg van, – nem láttam. Következésképpen első látásra belé szeretni nem lehetett. Közönséges „évelgésre” mást választhatott volna; volt is ott erre való, még hajadon leányzó, Szapozskova Konsztantinovna Anfisza, szobalány. Olyan embernek pedig, aki Ágrólszakadt Antal-lal utazott – falura, a földesúri jog alapján tönkretenni a házasság szentségét, ha az ő belső cselédjénél is, nagyon szégyenletes lett volna neki magának is, mert – ismétlem – erről a Szent Antalról csak ezelőtt néhány hónappal, azaz húsz év előtt, igen komolyan beszélt. Hiszen Antalnak csak a lovát lopták el, itt pedig a törvényes feleségét. Más szóval valami különös dolog történt, a minél mlle. Szapozskova vesztes maradt (szerintem azonban nyertes). A múlt évben kétszer-háromszor, amikor vele beszélni lehetett (mert nem mindig lehetett vele beszélni), belé kötöttem ezekkel a kérdésekkel s észrevettem, hogy minden nagyvilágiassága és a húsz éves korkülönbség ellenére valahogy nagyon is illegett. De én nem tágítottam. Egyszer legalább, azzal a gyerekes nyüglődéssel, melyet velem szemben nem egyszer megengedett magának, valami furcsa módon elmotyogta nekem, hogy anyám azon védtelenek közül való volt, akiket nem az, hogy megszeret az ember – sőt ellenkezőleg: éppen nem, – hanem akit valahogyan hirtelen valamiért megsajnálunk, talán a szelídségéért – különben ki tudja, hogy miért? Ezt soha senki sem szokta tudni, de a szánalom sokáig tart: megsajnálod az illetőt és hozzákötöd magadat… „Egy kedves barátom, néha még az is megesik, hogy soha sem bírsz tőle szabadulni.” Ezt mondta ő nekem, s ha ez tényleg úgy volt, akkor én őt éppen nem tarthatom olyan ostoba kölyöknek, mint amilyennek ő magát az akkori időre vonatkozólag taksálta. És éppen ez kellett nekem.

Különben ő már akkor azt erősítgette, hogy anyám őt „kénytelenségből” szerette meg, a földesúri jogra nem is gondoltak. Füllentett csupa rátartiságból. Füllentett lelkiismerete, becsülete és nemessége rovására.

Mindezt én persze mintegy az anyámnak valami dicséretére mondtam itt el, pedig már jeleztem, hogy ő róla, az ő akkori voltáról semmit sem tudtam. Többet mondok: nagyon jól ismerem én a hozzáférhetetlenségét és szánalomra méltó esze járását annak a környezetnek, amelyben anyám gyerekkora óta megcsontosult és amelyben aztán egész életén át megmaradt. Hanem hát e közben megesett a baj. Itt egy kis magyarázatra van szükség; a fellegek közé repülve elfeledkeztem a valóságról, amivel pedig legalább is kezdenem kellett volna, mégpedig arról a valóságról, hogy egyenesen a bajon kezdték. (Felteszem, hogy az olvasó nem fog annyira alakoskodni, hogy azonnal meg ne értse: miről van szó.) Egy szóval: éppen is földesúriasan indult meg a dolog, ellenére annak, hogy mlle. Szapozskova oldalt hagyatott. De itt már a tárgyra térek és előre kijelentem, hogy egyáltalában nem fogok magamnak ellentmondani. Mert – én Istenem! – mi mindenről beszélhetett akkor olyan ember, mint Verszilov, olyan személlyel, mint az én anyám, ha még annyira ellenállhatatlan lett volna is a szerelem! Feslett erkölcsű emberektől hallottam, hogy a férfi valamely nővel találkozva igen gyakran hallgatással kezdi a dolgot, ami a legnagyobb, legémelyítőbb szörnyetegség, pedig hát Verszilov – úgy hiszem – ha akarta volna sem kezdhetett volna másképpen anyámmal. Vagy azzal kellett volna kezdenie, hogy megmagyarázza neki Szaksz Polinka történetét? De hiszen ők ügyet sem vetettek az orosz irodalomra, ellenkezőleg: Verszilov szavai szerint (mert elszólta egyszer magát) bujkáltak a szögletekben, lestek egymást a lépcsőn, mint a labda tovaugráltak kipirult arcaikkal, ha valaki arra ment, s a „zsarnok földesúr” remegett a legutolsó mosogató cselédtől is, ellenére az ő földesúri jogainak. De ha földesurasan kezdődött is a dolog, azért nem úgy ment, mint gondolták s voltaképpen semmit megmagyarázni nem lehet. Még nagyobb lesz a homály. Már a méretek is, melyek szerint szeretkezések fejlődött, talányosak maradnak, mert a Verszilovhoz hasonló emberek első szabálya az, hogy a cél elérése után rögtön abban hagyják az egészet. Csakhogy nem így történt ám.

{1} Oroszországban igen elterjedt a Dolgorszij család.