DOSZTOJEVSZKIJ

A KAMASZ

Második kötet

fapadoskonyv.hu

Tartalomjegyzék

MÁSODIK RÉSZ (folytatás)

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

HARMADIK RÉSZ

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

TIZENKETTEDIK FEJEZET

TIZENHARMADIK FEJEZET

MÁSODIK RÉSZ (folytatás)

HATODIK FEJEZET

I.

Természetes, hogy felkeresem! – határoztam el magamban haza sietve –, most rögtön felkeresem. Nagyon valószínű, hogy magában találom otthon; magában, vagy nem – az mindegy: kihívathatom. Ő engem elfogad; meg lesz lepve, de elfogad. S ha nem akarna elfogadni, nem tágítok, beüzenem neki, hogy fontos dolgom van vele. Akkor az okmányra fog gondolni és bebocsáttat. És mindent megtudok Tátyánáról. Azután… hát mi lesz azután? Ha nincs igazam, hát megengesztelem őt, de ha igazam van s ő hibázott, akkor már úgyis vége mindennek! Mindenesetre – mindennek vége! Mit vesztek vele? Semmit. Megyek, megyek!

És soha el nem felejtem, büszkén gondolok vissza arra, hogy mégsem mentem el hozzá. Erről soha senki sem fog tudni, ha belehal is, de már az is elég, hogy én tudok róla s, hogy én olyan állapotban a legnehezebben tudtam cselekedni. „Ez kísértés és én kikerülöm – határoztam el magamban, a dolgot meggondolva, – tényekkel ijesztgettek, de én azokban nem hittem és nem vesztettem el az ő tisztaságába vetett bizodalmamat. Minek is mennék hozzá, mit kérdeznék tőle? Miért kellett volna neki én bennem oly feltétlenül megbíznia, mint ahogy én bíztam ő benne, az én „tiszta” ideálomban, miért ne félt volna az én „lobbanékonyságomtól” és mért ne tartotta volna védelmére készen Tátyánát? Nem érdemeltem én még ki az ő bizodalmát. Hadd ne tudja, hogy ki fogom érdemelni, hogy nem engedek a „megkísértésnek,” hogy nem hiszek az ő rá vonatkozó mendemondáknak, elég ha ezt én magam tudom és ezért megbecsülöm magamat.

Megbecsülöm saját érzésemet. Oh, igen: megengedte, hogy Tátyána kihallgassa az én beszédemet, tudva, hogy Tátyána ott ül és mindent hall (mert lehetetlen, hogy ne hallott volna), tudta, hogy az kinevet engem, – ez pedig rettenetes! De… de hátha ezt nem lehetett kikerülni? Mit tehetett ő abban a helyzetben, s hogy lehessen őt hibáztatni? Hiszen hazudtam én is Kraftról, én is megcsaltam őt, mert ezt sem lehetett kikerülni s akaratlanul, ártatlanul hazudtam. Istenem! – kiáltottam fel kínos elpirulással, – és mit csináltam most is! hát nem odavonszoltam őt ugyancsak Tátyána elé, nem mondtam-e el az imént mindent Verszilovnak? Különben mit beszélek? nagy itt a különbség. Csak az okmányról volt szó, én Verszilovnak voltaképpen csak az okmányról beszéltem; mert egyébről nem is beszélhettem vele. Nem magam figyelmeztettem-e, nem magam kiáltottam-e fel, hogy egyébről szó sem lehetett? Verszilov pedig értelmes ember. Hm… De mekkora gyűlölettel van ő még most is e nő iránt! Vajon micsoda dráma játszódhatott le akkor köztük és miért? Persze: önzésből! Verszilov a határtalan önzésen kívül semmi más érzésre nem is képes.

Ez az utóbbi gondolat ötlött akkor eszembe s ezt észre sem vettem. Hát ilyen gondolatok kergették akkor egymást agyamban s akkor én egész őszinte voltam magammal; nem ravaszkodtam, nem áltattam magamat; s ha valamit nem terveztem akkor, hát csak azért nem, mert nem volt rá való eszem, nem pedig azért, mintha magammal jezsuitáskodni akartam volna.

Nagyon vidám, bár zavaros hangulatban tértem haza. De analizálni nem mertem s mindenáron szórakozni akartam. Mindjárt bementem a háziasszonyhoz; csakugyan szörnyű civakodásban voltak. Az asszony nagyfokú tüdővészben szenvedett, különben jó lehetett, de mint minden tüdőbajos, rendkívül szeszélyes volt. Azonnal elkezdtem őket kibékíteni; bementem egy lakóhoz, Cservjákov bankhivatalnokhoz; ez igen nyers, ragyásképű bolond, rendkívül hiú ember volt, akivel én különben jól megfértem, bár őt egyáltalában nem szerettem, de akivel együtt – elég hitványul – gyakran élceltünk Hippolitovics Péter rovására. Rögtön rábeszéltem, hogy ne költözzék ki, különben ő maga sem akart csakugyan kiköltözni. Az lett a vége, hogy a háziasszonyunkat végképen megnyugtattam, ezenkívül pompásan megigazgattam a feje alatt a párnát: „ezt sohasem tudta így megcsinálni Hippolitovics Péter,” monda az asszony kárörvendve. Aztán kimentem a melegítőjével a konyhába és nagyon jó két meleg borogatást készítettem neki. A szegény Hippolitovics Péter csak nézett és irigykedett rám, de még csak hozzányúlni sem engedtem őt és a szó teljes értelmében megkaptam jutalmamat a beteg asszony hálás könnyeiben. Aztán jól emlékszem, hogy mindezt egyszeriben meguntam, hirtelen rájöttem, hogy nem jólelkűségből ápolom én ezt a beteget, hanem csak úgy, valami egészen más okból.

Türelmetlenül vártam a kocsist, Matvejt: elhatároztam, hogy ezen az estén utoljára próbálom meg a szerencsémet és… és a szerencsétől eltekintve is roppantul szerettem volna játszani – másképp elviselhetetlen lett volna az állapotom. Ha nem lett volna hová mennem, hát talán nem bírtam volna magamon uralkodni és elmentem volna ő hozzá. Matvejnak már nemsokára itt kellett lennie, de nyílt az ajtó s belépett egy váratlan vendég: Oniszimovna Dárja. Meglepetésemben összerántottam a szemöldökömet. Oniszimovna Dárja tudta a lakásomat, mert valamikor járt nálam a mamám megbízásából. Leültettem és kérdő tekintettel néztem rá. Ő semmit sem szólt, mereven nézett a szemembe és szerényen mosolygott.

– Talán Lizától jön? – kérdeztem tőle.

– Nem; csak úgy.

Figyelmeztettem, hogy nekem most mindjárt el kell mennem; erre ő megint azt mondta, hogy „csak úgy” és hogy ő is rögtön távozik. Valamiért egyszeribe megsajnáltam őt. Megjegyzem, hogy ő valamennyiünktől, anyámtól s különösen Pavlovna Tátyánától sok jót tapasztalt, hanem miután elhelyeztük őt Sztolbjevánál, a mieink valahogy megfeledkeztek róla, kivéve talán Lizát, aki őt gyakran meglátogatta. Ennek, úgy látszik, maga volt az oka, mert az a különös szokása volt, hogy szeretett elvonulni, különcködni, ellenére alázatoskodásának és mesterkélt mosolygó természetének.

Nekem különösen nem tetszett ez az ő mosolygása, meg az, hogy mindig láthatóan tettetett arckifejezést öltött, sőt egyszer azt gondoltam róla, hogy még az ő Olyája után sem búsult sokáig. De most valamiért megsajnáltam.

Hát egyszerre csak szó nélkül meghajolt, pár lépést tett s mindkét kezét előre nyújtva, derékon ölelt s arcával lehajolt a térdem felé. Megragadta kezemet, azt hittem: azért, hogy megcsókolja, de csak a szemeihez emelte s forró könnyekkel árasztotta el. Egész testében reszketett a zokogástól, de csendesen sírdogált. Szívem elszorult, bár mintha bosszankodtam volna is. De ő egész bizalmasan ölelt meg, semmit sem félt, hogy megharagszom, noha csak az imént olyan félénken, alázatosan mosolygott rám. Kértem, hogy csillapodjék.

– Galambom, bátyuskám, nem tudom: mit tegyek magammal. Mihelyt esteledni kezd, nem bírok magammal; mihelyt esteledni kezd, megszűnik az erőm, valami húz ki az utcára, a sötétbe. Visz magával a képzelődésem. Az a képzelgés vett erőt rajtam, hogy mihelyt kilépek, azonnal találkozom vele az utcán. Járok, és mintha látnám őt. Vagyis mások járnak-kelnek, én pedig készakarva hátul megyek, és azt gondolom magamban: nem ő ez az ott? Nem az én Olyám-e? És gondolkozom, tépelődöm. Olyan leszek végre, mint a bolond, botorkálok az emberek közt, szorong a szívem. Mintha részeg lennék; némelyek rám is ripakodnak. Én már egészen magamba vonulok, sehová nem járok. De bárhová mennék is – még nagyobb a szorongásom. Most, hogy ön előtt eljöttem, azt gondoltam: „Bemegyek én ő hozzá; ő valamennyi közt a legjobb, meg aztán akkor is ott volt.” Bátyuskám, bocsásson meg nekem, alkalmatlannak; rögtön elmegyek.

Hirtelen felállt és sietni kezdett. Ekkor éppen megérkezett Matvej; felültettem őt is magamhoz a szánkámba és haza vittem Sztolbjejevához, a szállására.

II.

A legutóbbi időben a Zerscsikov rulettházába kezdtem járni. Azelőtt vagy három más házba jártam, mindig a herceggel, aki „bevezetett” ezekre a helyekre, E házak egyikében főképpen bankot játszottak és igen jelentékeny összegekben. De azt én nem szerettem; láttam, hogy oda sok pénz kell, e mellett igen sok kötekedő ember és a felsőbb körök cifra fiatalsága járt oda. A herceg meg ezt szerette; kártyázni is szeretett, de ezekkel a hencegőkkel barátkozni is. Észrevettem, hogy ha ezeken az estéken néha velem együtt jött is be, de az este folyamában tőlem valahogy eltávolodott és az „övéi” közül senkivel meg nem ismertetett. Én meg egész vad-idegenül éreztem ott magamat s megesett, hogy néha ezzel magamra is vontam a többiek figyelmét. A játékasztalnál szóba is kellett állnom némelyekkel, hanem amint másnap megpróbáltam ugyancsak a játékszobában egy olyan urat üdvözölni, akivel tegnap nemcsak beszéltem, de nevetgéltem is, akinek szomszédja voltam, két kártyavételben tanácsot is adtam neki – hát az egyáltalában nem ismert meg engem. Sőt mi több: valami tettetett meglepetéssel nézett rám és mosolyogva továbbment. Ezért ezt a helyet mihamar elhagytam és egy másik kloákába – másképp nem tudom megnevezni – kezdtem járni. Ez egy meglehetősen jelentéktelen, kisszerű rulettbank volt, melyet egy kitartott hölgy rendezett be, bár ő maga a játékteremben személyesen nem jelent meg. Itt nagy volt a fesztelenség s bár megjelentek katonatisztek és gazdag kupecek is, de minden piszkosan folyt, ami különben vonzott is némelyeket. Ezen a helyen gyakran kedvezett nekem a szerencse. De ezt is elhagytam egy csúf história miatt, mely a játék hevében támadt és két játékosnak a verekedésével végződött, aztán Zerscsikovhoz kezdtem járni, hová szintén a herceg vezetett be. Zerscsikov nyugalmazott lovasszázados volt és az ő estélyein meglehetősen tisztességes, katonás hang uralkodott, a becsület formáira kényes ingerültséggel ügyeltek, a beszéd rövid, tárgyilagos. Például bolondozok és nagy korhelyek nem voltak láthatók. Ezen kívül a felelős bank nagyon is komoly alapon állt. A játszás bankra és rulettre ment. November tizenötödike estéjéig én ott csak kétszer voltam s úgy látszott, hogy Zerscsikov már az arcom után ismert engem, de ismerőseim még nem voltak. Ezen az estén csak éjfél felé jelent meg a herceg Dárzánovval, miután elébb az előkelő toprongyosok azon bankházában voltak, melyet én oda hagytam. E szerint ezen az estén csupa ismeretlen ember közt voltam.

Ha akadna olvasóm és elolvasná mindazt, amit kalandjaimról már megírtam, akkor kétségtelen, hogy nem volna szükséges megmagyarázni neki, hogy én határozottan nem voltam semmi társaságba való sem. Mert én nem tudok társaságban forogni. Ha bemegyek valahová, ahol sokan vannak, mindig olyat érzek, mintha a rám eső tekintetek elektrizálnának. Határozottan bántódást, fizikai bántódást érzek még színházakban is, hogy magánházakról ne is szóljak. Ezeknél a ruletteknél és összeverődött társaságokban semmiképpen sem tudok tekintélyesen viselkedni: hol azért korholom magamat, hogy feleslegesen lágy és udvarias vagyok, hol felállók és valami nyerseséget követek el. Pedig hozzámképest milyen hitvány emberek tudták ott magukat tekintélyesen viselni – és ez bosszantott engem leginkább annyira, hogy egyre jobban elhagyott a hidegvérűségem. Kimondom nyíltan, hogy nemcsak most, de már akkor kiállhatatlannak és gyötrelmesnek tartottam nemcsak ezt az egész társaságot, de – hogy már mindent megmondjak – még a nyereséget is. Határozottan gyötrelmesnek! Igaz, hogy rendkívüli élvezetem volt, de ez az élvezet gyötrelemmel járt. Az emberek, a játék, és ami fő: én magam is velők együtt, roppant csúf színben látszott nekem. „Mihelyt meglesz a nyereségem, azonnal itt hagyok mindent!” Ismételgettem magamban, mikor az éjszakai játék után hajnalban a szállásomon elszunyókáltam. De hát az a nyereség is! Hiszen már az is furcsa, hogy én éppen nem szerettem a pénzt. Vagyis nem ismétlem a hasonló magyarázatoknál szokásos közhelyeket, hogy csak a játék, az izgalom, az élvezet, a kockáztatás ingeréért játszottam, nem pedig nyereségért. Pénzre nagy szükségem volt, bár a pénzszerzésre nem ez volt az én utam, ideám, de akár így, akár úgy, akkor mégis eltökéltem, hogy megkísérlem ezt az utat is. Végkép kiütött sodromból egy erős gondolat: „Hiszen már megállapodtál abban, hogy okvetlenül milliomossá lehetsz, csak meglegyen hozzá a szilárd akarat; hiszen már ki is próbáltad erre nézve a karakteredet, hát állj helyt ezúttal is: vagy erősebb karakter kell a ruletthez, mint a te ideádhoz?” – ezt ismételgettem magamban. S minthogy ma is az a meggyőződésem, hogy a hazárdjátékban, ha nyugodt eltökéléssel megőrizzük az esz finomságát és a számítást, lehetetlen a vak sors nyerseségét le nem győzni és nyerni, hát természetesen egyre jobban erőt vett rajtam az ingerültség látva, hogy percről-percre jobban és jobban elvesztem akaraterőmet s úgy elragadtatom magamat, ment egy kis fiú. „Én, aki el tudom viselni az éhezést, nem bírok magammal ilyen ostobaságban!” – ez ingerelt engem. E mellett annak a tudata, hogy bennem, bármennyire nevetségesnek és semmisnek látszom, megvan az erőnek az a kincse, amely majd egyszer kényszeríteni fogja mindezeket, hogy rólam való véleményüket megváltoztassák, ez a tudat – már csaknem megalázott gyermekkorom óta – volt az életemnek egyedüli forrása, ez volt az én vigaszom, máskülönben tán még gyermekkoromban megöltem volna magamat. Hát hogy’ ne haragudtam volna magamra látva, hogy milyen szánalmas figurává leszek én a játékasztal mellett! Ezért nem tudtam én már a játékot abban hagyni: most már világosan látom. Ezenkívül kicsinyes hiúság is bántott: a veszteség lealázott a herceg előtt, Verszilov előtt, bár ez nem méltatott rá, hogy mások előtt beszéljen, még Tátyána előtt sem – így gondoltam, éreztem. Végül egy vallomást teszek: én már akkor megromlottam; nehezemre esett volna lemondani a vendéglőbeli hétfogásos ebédről, Matvejről, az angol divatkereskedésről, az illatszerészem véleményéről és hasonlókról. Ezt én már akkor is felismertem magamban, de egy kézlegyintéssel tettem túl rajta magamat, most pedig, amint leírom: pirulok.

III.

Egyedül jővén és ismeretlen tömegbe vegyülvén eleinte az asztal egy szögletén helyezkedtem el és apró téteket rakva ültem ott mozdulatlanul vagy két óráig. E két óra alatt rettenetes kavarodás folyt. Elszalasztottam a legpompásabb előnyöket s igyekeztem nem bosszankodni, hanem hidegvérre és biztosságra törekedni. Az lett a vége, hogy két óra alatt se’ nem nyertem, se’ nem vesztettem: a háromszáz rubelből tízet-tizenötöt adtam le. Ez a jelentéktelen eredmény bosszantott, e mellett igen kellemetlen csúfság történt. Tudom, hogy a rulett körül néha tolvajok is vannak, még pedig nem utcáról, hanem ismert játékosok közül való tolvajok. Például biztos vagyok benne, hogy a hírhedt játékos, Aferdov – tolvaj; még most is szerepel a városban: nem régen láttam őt saját póni-fogatján, de ő azért tolvaj és tőlem is lopott. Hanem erről majd később; ezen az estén csak prelúdium volt: az egész két óra alatt én az asztal szögleténél ültem, balra tőlem egy rohadt ficsúrocska foglalt helyet, azt hiszem zsidó volt, aki különben valahol el van foglalva, sőt ír és kiad egyet-mást. A legutolsó percben húsz rubelt nyertem. Két vöröshasú bankjegy feküdt előttem; egyszerre csak látom, hogy a zsidócska kinyújtja a kezét és a legnyugodtabban elhúzza az egyiket. Meg akartam akadályozni, de ő a legszemtelenebbül, anélkül, hogy hangját felemelte volna, kijelenti nekem, hogy az – az ő nyereménye, hogy ő az imént tett és nyert; nem is akart a dologról tovább beszélni és elfordult. Épen abban a pillanatban igen ostoba hangulatban voltam: nagy ideán járt az eszem, tehát csak egyet köptem, felálltam, elmentem, nem akartam vele patvarkodni és neki ajándékoztam a vörös bankjegyet. Nehéz is lett volna tisztázni ezt az ügyet a vakmerő tolvajjal, mert a kellő pillanatot elszalasztottam, a játék már tovább folyt. Ezzel pedig nagy hibát követtem el, mint az később kiderült: a közöttünk levő három-négy játékos észrevette a mi szóváltásunkat és látván, hogy oly könnyen engedtem, valószínűen engem is olyannak néztek. Éppen tizenkét óra volt; bementem a szomszéd szobába, gondolkoztam, új terven törtem a fejemet s visszatérve bankjegyeimet a bank által felváltattam fél-imperiálokra.{1} Több mint negyven darabot kaptam. Elosztottam tíz részre s elhatároztam, hogy egymásután tíz tételt rakok a zéróra, minden tételben négy fél-imperiált, egymás után. „Ha nyerek – jó, ha vesztek, az is jó: soha többé nem fogok játszani.” Megjegyzem, hogy az egész két óra alatt egyszer sem jött ki a zéró, úgy hogy már úgyszólván senki sem rakott zéróra.

Állva, szótlanul, komoran, fogamat összeharapva raktam. A harmadik tételnél Zerscsikov hangosan jelentette a zérót, mely egész nap nem jött volt ki. Száz fél-imporiált számoltak le nekem aranyban. Maradt még hét tétem s én folytattam a rakást, mialatt körültem minden megkavarodott, táncolt.

– Jöjjön át ide! – kiáltottam az asztalon át egy ősz, nagybajuszú, frakkos játékosnak, aki már néhány óra óta kimondhatatlan türelemmel rakott apró téteket, s egyiket a másik után elvesztette. – Jöjjön át ide, ez szerencsés hely.

– Nekem szól ön? – felelt a bajszos valami fenyegető hangon az asztalvégiről.

– Igen, önnek! Ott az ingét is elveszíti.

– Mi köze hozzá? Hagyjon nekem békét.

De én már nem bírtam magammal. Velem szemben, az asztal túlsó oldalán éltes katonatiszt ült. Látva az én pénzhalmazomat, azt motyogta a szomszédjának:

– Különös! Zéró! Nem, én a zéróra semmi szín alatt nem teszek.

– Tegyen pedig, ezredes úr! – kiáltottam, új tétet rakva.

– Hagyjon nekem is békét, sohse tanácsoljon! – szakított félbe élesen. – Minek kiabál úgy!

– Jó tanácsot akarok önnek adni; no hát fogadjunk, hogy a zéró megint mindjárt kijön; fogadjunk tíz aranyba – jó?

És kitettem tíz fél-imperiált.

– Tíz aranyos fogadás? Abba bele megyek – felelt száraz, szigorú hangon; – tartom a fogadást, hogy nem jön ki a zéró.

– Tíz louisdor, ezredes úr!

– Micsoda tíz louisdor?

– Tíz fél-imperial, urasán szólva – louisdor.

– No hát beszéljen világosan, hogy félimperial és no tréfáljon velem.

Én persze nem számítottam rá, hogy megnyerem a fogadást: harminchat eset volt egy ellen, hogy nem jön ki a zéró; de ajánlottam a fogadást először is azért, mert benne voltam a hetvenkedésben, másodszor meg azért, hogy magamra vonjam mindenki figyelmét. Nagyon jól láttára, hogy engem itt valamiért senki sem szeret, s hogy ezt igen szívesen éreztették velem. A rulett megperdült és mekkora volt a meglepetés, mikor kijött – a zéró! Mindenki felkiáltott. Erre a nyerés mámora egészen megködösített. Megint leszámoltak nekem száznegyven fél-imperiált. Zerscsikov megkérdezte, hogy nem akarom-e a nyereség egy részét bankjegyekben? De arra én csak dörmögtem valamit, mert már nem voltam képes nyugodtan és értelmesen kifejezni magamat. Forgott a fejem, megrogyott a lábam. Éreztem, hogy most mindjárt sokat fogok kockáztatni; azonkívül valamit még el akartam követni; még valami fogadást ajánlani, valakitől néhány ezret elkaparintani. Gépiesen babráltam tenyeremmel a bankjegyeimen és aranyhalmazaimon s nem bírtam odáig jutni, hogy ezeket összeszámoljam. E pillanatban észrevettem a hátam megett a herceget és Dárzánt: épen most jöttek el az ő bankjoktól, ahol – mint később megtudtam – mindenöket elvesztették.

– Á Dárzán! – kiáltottam rá; – itt van ám a szerencse! Tegyenek a zéróra!

– Mindenemet elvesztettem, nincs pénzem – felelt szárazon; a herceg pedig mintha észre sem vett, meg sem ismert volna.

– Adok én! – kiáltottam az aranyhalmazra mutatva, – mennyi kell?

– Ördögadta! – csattant fel Dárzán egészen elveresedve, – azt hiszem: nem kértem öntől pénzt.

– Híjják önt, – rántotta meg a kabátom ujját Zerscsikov.

Hívott pedig – és már több ízben – szinte szitkozódva az ezredes, aki a fogadásiján tíz imperiált vesztett.

– Itt van, vegye el! – rivallt rám, haragjában egészen elveresedve; – nekem nem kötelességem, hogy itt ácsingózzak ön mellett; majd aztán még azt mondja, hogy nem kapta meg. Olvassa meg!

{1} Ötrubeles arany.