Révay József

A költő
és a császár

Történelmi regény

fapadoskonyv.hu

Tartalom

Epikurosz kertje

Az utolsó római

A régi ház

A fehér kövön

Orbilius iskolája

A boldogok szigete

A nagyúr

Kedélyes kirándulás

A költő és az emberek

A gyémánttükrű forrás

A cipruság

Kleopátra menekül

Távol a világ zajától

Az első csók

A két Caesar

A császár!

Kísértetek éjszakája

Múzsák papja

Gránátalmavirág

Lalage mosolya

Nem halok meg

Vacuna kápolnája mögött

Galatea

A költő és a halál

A százados ünnep

Alkonyodik

A nagy halott

A boldog költő

Eseménynaptár

Epikurosz kertje

Valaki éleset füttyentett.

Mint a süvöltő kardpenge, úgy hasított bele ez a fütty az athéni Akadémia-kert fülledt csöndjébe. A platánágon bóbiskoló sárgarigó legényes kedvre riadt tőle, s huncut trillával felelt rá. A sötétzöld píniák kulisszái mögül kivillanó fehér márványszobrok szinte megelevenedtek, s mintha a furulyás Marszüasz, ott a puszpángbokor mellett, elvigyorogta volna magát, szélesen és parasztosan.

A zömök, széles vállú fiatalember, aki a déli melegben lomhán ballagott a város felé a kert főútján, megállt és visszanézett. Valami háromszáz lépésről sovány, nyurga fiú sietett utána, s már messziről kézzel-lábbal integetett neki. Horatius Flaccus mindjárt megismerte a handabandázó fiatalembert: az ifjabbik Cicero volt, a híres államférfi, szónok és volt konzul fia, széllelbélelt, nyugtalan, ideges, mulatós, nagyivó fiú. Tellett neki: milliomos apja számolatlanul küldte utána a pénzt. Sajnos, a fiatal Cicero olyan alma volt, amelyik messze esett a fájától: a Dárius kincse sem lett volna elég neki, a főiskolát többnyire csak kívülről látta, s a professzorok előadásaira nem volt túlságosan kíváncsi.

– Hallod-e, Flaccus – kezdte, mikor a közelébe ért –, hol bujkálsz? Reggel óta kereslek.

– Hol bujkálok? – felelte Horatius. – Hát a főiskolában voltam egész délelőtt, Phaidrosz tanár úr előadásán.

– Ejnye, csak épp ott nem kerestelek. Irtózom a tanterem szagától. Az apám annyi filozófiát tömött belém gyerekkoromban, hogy most aztán csupa csömör vagyok tőle. Epikurosz filozófiájából is csak egyet tanultam meg: „Élvezd az életet!” Most ezzel foglalkozom. Átültetem az atyamester elméletét a gyakorlatba.

Rikácsoló, rekedt hangján nagyot kacagott. A sárgarigó ijedten hallgatott el, Marszüasz hirtelen elkomolyodott.

– Öregem – tiltakozott Horatius –, nagyon lebecsülöd Epikurosz tanítását, ha csak ennyit látsz benne. Ennél sokkal fontosabb benne a mérséklet, a lelki nyugalom, az egyensúly…

– Lárifári! – vágott a szavába Cicero. – Hagyj békét ezekkel a szakállas frázisokkal. Ne tarts nekem előadást Phaidrosz tanár úr helyett, és főleg ne légy mindig ilyen savanyú. Elvégre huszonnégy éves vagy!

– Nézd, pajtás – mondta rá nyugodtan Horatius –, ha neked olyan gyermekkorod lett volna, mint nekem, te sem volnál ilyen csupavirág-hangulat. Meg aztán nekem nem fizet ki Hermodórosz bankár minden hónapban kétezer drachmát; én havi kétszáz drachmából élek, fiacskám! Szegény apám ezt is alig tudja kikoplalni. És harmadszor, itt van az apám: a múlt hó 15-én gyilkolták meg a zsarnokot, ma április 20-a, szóval több mint egy hónapja hírt sem hallottam felőle. Pedig mindig pontosan írt. Rosszat sejtek. Ki tudja, mi lehet otthon?

– Mindig ilyen pesszimista voltál. Én sem kapok levelet az öregtől, olyan nagy baj ez? Fő, hogy Hermodórosz megkapta az átutalólevelet, s kifizette a járandóságomat. Aztán: örülj neki, hogy Caesar halott. Brutusék megmentették a köztársaságot, hát persze hogy némi zavarok vannak otthon. Majd elsimul minden. Egyelőre fontosabb, hogy ma van Epikurosz atyánk havi ünnepe, s utána a Bursa Roma nagyivása. Azért siettem utánad, hogy a lelkedre kössem: ott légy! A többi római fiú már megígérte.

– Nem vagyok olyan hangulatban, öregem. Meg aztán, őszintén szólván, nem is telik.

– Nem telik, nem telik! Ma mindent én fizetek. Remek nő van a dologban: Mürtalé. Most fedeztem fel. Te, ha meglátod! Az ő tiszteletére iszunk ma! Na ugye, hogy ott leszel?

– Hát ha mind ott lesznek, én se maradok el. Mégiscsak jó lesz beszélni az otthoni dolgokról.

– Szó sincs róla. Ma nem lesz politika. Bízd rám. Szóval este nyolckor Thaleia néni kocsmájában!

És már el is viharzott, vissza az Akadémia felé, hogy felkeresse a többi római fiút. Horatius utánanézett, aztán kesernyésen elmosolyodott. „Furcsa fiú – gondolta magában –, úgy röpköd a felületen, mint a kérész a víz színén! Milyen jó neki!”

Aztán hátat fordított a messze tűnt aranyifjúnak, s folytatta útját a város felé. A kert kapujában megállt egy pillanatra: jobbra Epikurosz, balra szellemes és ragyogó asszony tanítványa: Themiszta szobra fehérlett haragoszöld mirtuszbokrok között. „Nem így gondoltátok – állott meg előttük. – Nem hittétek volna, hogy valaha egy Cicero fog benneteket ilyen végzetesen félreérteni.”

Lassan ment a tűző napsütésben, néha elővette zsebkendőjét, hogy letörölje homlokát. Az utat kétoldalt sírok szegélyezték, pompázó és művészi márvány síremlékek, s valami furcsa ötlettel egyszerre arra kellett gondolnia, hogy jó apjának jeltelen a sírja. „De miért? – riadt fel hirtelen. – Hiszen él az apám! A venusiai kisbirtokos kemény ember volt, sokak szemében talán szálka lehetett, de politikába sohasem avatkozott. Ugyan, miért történt volna baja? Az öreg Cicero, az más. Az mindig a politika első vonalában harcolt, ezer ellensége van, annak bizony könnyen baja eshetik. És ez a léha fiú éli a világát. Mürtalé fontosabb neki, mint az apja. Milyen jó annak, aki ilyen könnyedén tudja venni az életet!”

Áthaladt a díszes Dipülon-kapun, beért a Dromoszra, Athén legszebb és legforgalmasabb utcájára. Már huszonöt perce gyalogolt, mikor az Agorára ért, Athén fórumára, amelynek márványpalotái fehéren izzottak a vad napsütésben. A Buleutérion, az Ötszázak Tanácsának székháza, szinte lángolt, előtte arany-elefántcsont szobrok: Zeusz és Apollón, sugárzó fenségben.

Végre kevés árnyékot talált a Sztoa Poikilé, a Képcsarnok oszlopsorai alatt. Futó pillantást vetett Polügnótosz remek festményeire; jól ismerte valamennyit: „Trója megvétele”, „Thészeusz harca az amazonokkal”, de legszebb volt a „Marathóni csata”, valóságos hősköltemény, az alakok és színek tomboló és mégis harmonikus kavargásában. Bekanyarodott a Tripodész utcába, ahol a versenygyőztesek háromlábú művészi ércserpenyői szegélyezték a kanyargó úttestet, amely félkörben ölelte körül a fenséges Akropoliszt. Ott magaslott fölötte a márványnak és aranynak ez a zengő szimfóniája, s ilyenkor mindig elfogódott szívvel nézett fel a dicsőség hegyére, s büszke volt messzi hazájára, amelynek sasai itt szárnyaltak már Periklész és Pheidiász álomvárosa fölött.

Most balra fordult, és megállt a városi óratorony, a Horológion előtt. Déli egy óra volt, rekkenő meleg, a torony tetején a bronz Triton botja szélcsendet mutatott. Szokatlan volt ez a fülledt hőség április végén, de forrt a világ, tüzek izzottak mindenfelé, s az asztrológusok a nap tomboló tűzontásával magyarázták a világ ideges nyugtalankodását.

Itt, a torony szomszédságában volt az öreg Agraiosz kis könyvesboltja, ahová nagyon szeretett eljárogatni. Sovány pénzén görög könyveket vásárolt, gyakran részletfizetésre; így vette meg Epikurosz nagy művét is: „A természetről”; ez volt kis könyvtárának büszkesége. A könyv volt egyetlen fényűzése. Jó hűvös volt a kis boltban, jó volt pihenni bent, könyveket nézegetni, elbeszélgetni a kedves, művelt Agraiosszal. Úgy érezte itt magát, mint a görög szellem Pantheonjában. Ma nem is akart könyvet venni: papirosért jött, mert Agraiosz papirost is árult. Vett tíz ív Hieratica védjegyű papirost, ez volt a legfinomabb egyiptomi gyártmány, csak ezen szeretett írni. De aztán belemelegedett a könyvnézegetésbe, régi vágya volt már egy szép Kallimakhosz-kiadás, Agraiosz pedig mindössze négy drachmát kért ezért a remek tekercsért, amelyben minden lap elején vörössel festett iniciálék izzottak. Megvette, fizetett: a könyvért négy drachmát, a papirosért egyet; öt drachma, öt jó ebéd ára, nem baj, megérte.

Mohón sietett haza, délután Kallimakhoszt fog olvasni! Átvágott az avas szagú olajpiacon, elhaladt Attalosz oszlopcsarnoka mellett, a fal tövében húzott el, a keskeny árnyékban. Egy pillanatra felvillant előtte a Pergamon utca sarkán Thaleia néni kocsmájának cégére, a „Szomjas Szúnyog” – elmosolyodott, aztán továbbment. Protarkhé, a kiszolgálólány, a kocsmaajtóban állt, és tökmagot rágott. Látta a fiatalembert, ismerte is, és elbiggyesztette a száját: bogaras, furcsa fiú, nem tud inni, nem szeret költeni. Hej, a fiatal Cicero milyen más! Ez a mamlasz meg mindig csak a homlokát ráncolja, komolykodik, vitatkozik: egyszer még felrobban a nagy fene bölcsességtől. Aphrodité gyötörje meg – gondolta magában ártatlan átkozódással, és mérgesen bement a kocsmába.

Hazafelé sokkal rövidebb volt az út: Horatius, szokása ellenére, sietett; valami kis izgalom fűtötte, előre érezte a délutáni olvasás gyönyörűségeinek ízét. Kevés sajtot és olajbogyót ebédelt, pohár vörösbort ivott rá, aztán nekiesett a könyvnek. Nem is tudta, hogy múlt el a délután; csak arra riadt fel, hogy kopogtak az ajtaján:

Septimius jött, kedves, melegszívű jó barátja, s vele Calpurnius Bibulus, Brutus mostohafia, és Messalla Corvinus, az előkelő és gazdag Valerius család sarja, az Athénban tanuló római ifjak közt talán a legtehetségesebb.

Hangos jókedvvel rontottak be.

– Na, öregem, elég – csapott rá Septimius –, ne rontsd a szemedet, hiszen megint gyulladt már!

– Protarkhé úgyis azt mondja mindig, hogy egyszer még kigyullad a fejed a rettentő tudománytól – kacagott Messalla, megölelte Horatiust, és megveregette a hátát.

– Gyönyörű a Kallimakhoszod – szólalt meg Calpurnius –, de Polluxra mondom: Aszteria szebb lesz ma este. Na gyerünk, Cicero már bizonyosan izgatott, s a lányok türelmetlenek.

– Te Calpurnius – fordult hozzá Horatius –, mi hír apádról? Remélem, ura a helyzetnek Rómában.

– Bajok vannak, barátom – felelte Calpurnius. – Épp ma kaptam kerülő úton a hírt, hogy már nincs Rómában. Tudod, hogy a zsarnok meggyilkolása után a szenátus neki is, Cassiusnak is bűnbocsánatot adott, de a bitang Antonius addig izgatta ellenük a népet, amíg kénytelenek voltak otthagyni Rómát. Mind a ketten praetorok voltak, tehát nem is lett volna szabad távozniok a városból, de Antonius készségesen megszerezte nekik a távozási engedélyt.

– Milyen kedves – szólt közbe Messalla –, talán még köszönetet is várt érte, hogy ilyen udvariasan eltette őket az útból!

– A két legderekabb rómait! Az utolsó kettőt! – csattant fel Septimius.

– A szenátus – folytatta Calpurnius – Cassiust Szíria, apámat pedig Makedónia kormányzójává nevezte ki. Hát úgy tudom: most mindegyik a tartományába indult.

– Szóval háború – jegyezte meg csöndesen Horatius.

– Ugyan, hova gondolsz – ellenkezett Messalla –, megint polgárháború?

– Úgy van, polgárháború, mindaddig, amíg a nagyravágyó új zsarnok, Antonius, nyakán hordja a fejét – vágta rá Calpurnius.

– Hagyjátok abba, fiúk – zárta le a vitát Messalla –, a háborún ráérünk akkor törni a fejünket, ha itt lesz. Caesar halála éppen jó mementó Antoniusnak. Mára elég a politikából. Én ma Mürtaléra vagyok kíváncsi, a szamoszi kislányra: Cicero azt mondja, hogy ilyet még nem látott Athén, mióta az Akropolisz áll.

– Mindegy, megtapasztaljuk – kuncogott Calpurnius –, és hátha az egyszer igaza van? – Pattintott az ujjaival. – És ha csakugyan olyan remek nő, hátha…

– Nono – csillapította Messalla –, orrod tőle fokhagymás!

– Hát csak vagyok olyan legény, mint ez a horgas orrú madárijesztő?

– Legénynek különb vagy, de pénzzel ő győzi jobban – mosolygott Messalla –, és tudod, hogy a nők a legszebb legénynél is jobban szeretnek egy ötszáz drachmás smaragd karperecet. Vagy kettőt. Majd ha neked is folyószámlád lesz Hermodórosznál.

– Nekem sajnos csak a pénzem folyik, a számlám nem, s a pénzem is inkább csak csörgedezik – mondta szomorkásán Calpurnius.

– Nahát – fejezte be Messalla.

– Gyerünk, fiúk – sürgette a társaságot Septimius. – Fél nyolc, és a nagyivás nyolckor kezdődik. A vacsora is remek lesz, ígérte Cicero, és őszintén szólván, Phaidrosz tata ünnepi beszéde egészen kiszárította a gyomromat meg a torkomat.

Horatius pillanatok alatt átöltözött: könnyű zöld tunikát vett fel s rá hófehér tógát: az Athénban tanuló római ifjak egyesületének, a Bursa Romának összejövetelein mindig tógában kellett megjelenni, hadd lássák az éhenkórász athéniak, hogy római polgárokkal van dolguk.

Valóságos csataordítással fogadták az érkezőket a „Szomjas Szúnyog” nagy szobájában. A szoba fényben fürdött: tizenkét égős bronzcsillár árasztott nappali világosságot, s villogtatta meg a falon függő római címerpajzs S.P.Q.R. betűit. Az asztalfőn már ott hevert Cicero, ő volt köztük a legidősebb, őshallgató volt bizony a fiú, ő volt a Bursa elnöke. De ott hevertek már a vendégek és tagok valamennyien: Lucius Sestius, Pompeius Grosphus, Acidinus, Pompeius Varus, Gellius Publicola, s köztük a lányok, selyemben és áttetsző fátyolruhákban: Glükaira, Damalisz, Rhodé, Megilla, Pürrha. Calpurnius mindjárt Aszteria mellé telepedett, de alighogy köszönt neki: tátott szájjal meredt az asztalfőre, ahol Mürtalé hevert a kék bársonyterítős kereveten, a fiatal Cicero mellett.

Gyönyörű volt a lány: fiús, izmos testét lángoló vörös selyem fátyolruha lengte körül, mint piros alkonyati felhő, s a tejfehér test szinte úszott benne. Nem takart ez a ruha semmit, mintha üvegből lett volna: kihívón villogott ki belőle Mürtalé szépsége, két elefántcsont válla, darázsdereka s karjainak és lábainak nyugtalanul hullámzó, ritmikus vonala. Kósz sziget szövőmesterei remekelték ezt a fátyolruhát, s Athén leghíresebb ötvöse, Kratülosz foglalta halvány aranyfonatba azt a mesés rubinkövet, amely, mint a vércsepp, virított Mürtalé márványkeblén. Cicero nem hazudott.

Zsongott a terem, Protarkhé és Thaleia néni izzadva hordta fel a vacsorát, alighogy a kézmosással végeztek, s mindnyájan feltették fejükre a mirtuszkoszorút. Míg az osztrigával bajlódtak, Protarkhé leszboszi bort öntött az ódon amforákból a három nagy vegyítőedénybe, valami vizet kevert hozzá, s a merítőkorsóval mindenkinek a serlegét megtöltötte. A mai ünnepi estén remekművű ezüstserlegek csillogtak az asztalon: Cicero és Messalla ajándékai a Bursának. Már az olajbogyókat csipegették, apró falatokat ettek a sós halból, és a savanyú, hagymás babsalátát kóstolgatták, mikor felcsattant az elnök rikácsoló hangja:

– Silentium! Ki legyen ma a rex bibendi?

– Cicero! Cicero! Cicero! – hangzott mindenfelől. Cicero átvette magas méltóságát, és vezényelt:

– Az első serleget fenékig a köztársaságért!

Fergeteges éljenzés volt rá a felelet, szinte belereszkettek a falak, s meglobogtak a csillár lángjai. Grosphus áthajolt az asztalon:

– Hallod-e, Calpurnius, mi lesz?

– Mind engem kérdeztek! Mit tudok én? Cassius Szíriába ment, apám Makedóniába. Most többet tudsz?

– Szóval háború – jegyezte meg Acidinus.

– Könnyen meglehet – szólalt meg Varus. – Idehallgassatok: ma reggel, mikor az Akadémia ébresztőórája tülkölt, nyomban fölkeltem, és besiettem a városba. Mikor visszafelé jöttem, a Buleutérion mellett mentem el. Nagy volt a nyüzsgés, jöttek-mentek a tanácstagok. Megkérdeztem egy mandulaárust: „Mi van itt, öregem?” „Nem tudod? Most határozott a magas Tanács, hogy Brutusnak és Cassiusnak, a zsarnok gyilkosainak szobrot állíttat a Prütaneion és az Areiopagosz között, a zsarnokgyilkos Harmodiosz és Arisztogeiton szobrai mellé.” No, mondtam magamban, ennek se lesz jó vége! Ha egyszer Antonius ide beteszi a lábát…

– Gyáva vagy, Varus – csattant rá Messalla. – Abba másnak is lesz beleszólása! Vannak még rómaiak, akik csak a holttestükön át engedik a zsarnokot trónra lépni!

– Vagyunk még! – szólt közbe komoran Horatius.

– Brutus nem alszik, és nem fél! – harsogta Calpurnius. – Ha Cicero nem félt szemébe vágni Caesarnak, hogy a hatalomért sárba taposta az isteni és emberi törvényeket, s fegyverrel támadt hazája ellen, hát akkor mit félsz te, aki ezer mérföldnyire vagy a zsarnok Antoniustól?

– Silentium! – rikkantott rájuk Cicero. – Elég volt a politikából! Hagyjátok a haza atyját pihenni babérain.

– De nemcsak a haza atyja, hanem a tied is – ellenkezett Varus. – Nem félted?

– Nem én. Vén róka az öreg, mindenből kivágja magát.

– Herculesre – jegyezte meg halkan Horatius, hogy csak Septimius hallotta –, a hazával elég baja volt a konzulnak, de még mindig kevesebb, mint veled!

– Silentium! – vezényelt Cicero. – Varus pajtás, büntetésből a politikáért, fölhajtasz három teli serleggel egymás után, Mürtalé egészségére!

Nagyokat csuklott szegény Varus, míg a terem harsogó kacagása közben lenyomta a három teli serleg leszboszit. Ki is dülledt a szeme, és esenkedve nézett szomszédjára, a lobogó vörös hajú Pürrhára. A halvány arcú, szép leány gyorsan elővette sásból font négyszögletes legyezőjét, és friss levegőt hajtott a fiú arcába. Varus megkönnyebbült, és szinte egészben nyelt le egy apró sós halat. Megint kinevették.

– Szegény halacska, beleesett a politikába – csipkelődött Sestius. Kicsit megijedtek a három büntetéspohártól, amit Varusra mért a szigorú rex bibendi, s most már békén hagyták a nagypolitikát. Protarkhé fenyőrigó-pecsenyét tálalt, hozzá zsemlemorzsában sült libamájat, és egyszerre a finom falatok áhítata öntötte el a lelkeket és a testeket.

– Te Calpurnius – szólalt meg a szőke Aszteria –, ne bámuld folyton Mürtalét. Hát én kutya vagyok?

– Édes vagy – nyugtatta Calpurnius, és megsimogatta a lány selymes-hullámos haját. – Nem bámulom én, csak úgy néztem.

– Mit nézel rajta? Olyan csuda?

– Nem olyan. Csak érdekes.

– Téged pedig ne érdekeljen. Nem vagyok elég neked?

– Jaj, dehogynem! Már a filozófiára sem jut időm miattad.

– Sajnálod?

– Epikurosz tanítványa semmit sem sajnál. Minden úgy jó, ahogy van. Mürtalé nem is kellene nekem. Te szebb vagy.

– Hát akkor ne is mereszd rá a szemedet. Na, csókolj meg!

Calpurnius nem szégyellte magát.

– Olyan a csókod, mint az illatos őszibarack – súgta a fülébe.

– Silentium! – recsegett Cicero hangja. – Calpurnius barátunk három serleggel egymás után, büntetésből, mert nyilvánosan csókolódzott.

– Hohó – pattant fel az elítélt –, hisz ez nem politika!

– De hadüzenet és előcsatározás! – vágta rá Cicero.

– Már csókolódzni sem szabad – pöntyögte Aszteria.

Szó, ami szó, Calpurnius szemrebbenés nélkül kiitta mind a három serleg bort. Aztán magához ölelte a szőke lányt – Aszteria égszínkék ruhája úgy folyt végig a testén, mint lágyan fodrozódó tengerhullám –, és odakiáltotta Cicerónak:

– Venusra! Megérte.

Damalisz sárga ruhája ebben a pillanatban egészen közel simult Horatius zöld tunikájához. A fekete hajú, égő szemű lány átfonta karjával a fiatalember nyakát:

– Rám se nézel. Nem vagyok szép?

– Túlságosan szép vagy. Nyugtalanító.

– Nem szereted a szép nyugtalanságokat?

– Nem. Félek tőlük. Attól tartok, hogy ha egyszer valakit szeretnék, túlságosan szeretném, s hűtlen lennék miatta a filozófiához.

– Nem gondolod, hogy a nő a legmélyebb filozófia?

Horatius fölkapta a fejét:

– Kislány, hol tanultad ezt?

– Nem tanultam én semmit. Írni sem tudok. Tizennégy éves voltam, mikor rabszolgának eladtak. Hermész verje meg a vén disznó gyámomat – árva lány vagyok, tudod –, eladott, mert nem tudott megvenni magának. Rossz álmaimban még most is kísért a ronda szatírpofája. Nem tanultam én, uram, semmit, de úgy látszik, többet tudok nálad.

Horatius megfogta a kezét:

– Holnap délután gyere el hozzám az Akadémiába. Hátha neked van igazad? Majd…

És elállt a szava.

– Majd elfilozofálgatunk az én módszerem szerint, jó? – kacagott kedvesen a lány.

Messalla éppen azt mondta Rhodénak:

– Neked semmi sem elég. Hát mi vagyok én? Milliomos?

– Csak még azt a zafírgyűrűt vedd meg nekem, amit tegnap mutattam Kratülosz boltjában. Meg azt az arannyal átszőtt fehér selymet a kínai selyemkereskedőtől, tudod, ott a Szerapeion mellett, a Diogenész utcában. Jaj, de szeretném! Ugye megveszed?

– Van eszemben! Hatezer drachmát költöttem rád fél év alatt, de te olyan vagy, mint a Danaiszok hordója: feneketlen. Nem győzlek pénzzel.

– Zsugori vagy, Messalla. Ilyen gazdag úr, és ilyen zsugori.