Róbert László

Libanoni

tisztelendők

fapadoskonyv.hu

Tartalom

BEVEZETŐ HELYETT

HELYZET

EGY ORSZÁG A SOK KÖZÜL?

AZ ÉRSEK

A CÉDRUS ŐREI

FALANGISTÁK

ABU MARADA

SZERZETESEK

PÁRTMUNKA

DRÚZOK

SÉMITÁK

BAÁL, JÉZUS, MARX, MOHAMED…

TRIPOLI HELYETT

A PÓPA

NAGYCSÜTÖRTÖK

NAGYPÉNTEK

NAGYSZOMBAT

HÚSVÉT

„…Engem is megzavar az emlékek és érzések bűbájos trivialitása…”

„…Néha nem segít a kifejezés gyönyöre, az egész ügy egy kicsit a fejünkre nő…”

Thomas Mann: Tonio Kröger

BEVEZETŐ HELYETT

Hogyan kellene megírni ezt a könyvet Libanonról?

Mindenekelőtt abból indultam ki, hogy Libanon – messziről – nem is ország, hanem helyzet. És éppúgy, mint egy ajatollah, talán nem is a nemzeti történelem, a társadalom objektív belső-külső viszontagságainak szülötte, hanem az információ csatornáin (és szennycsatornáin) keresztül manipulált köztudat hangulatain átszűrt félkész termék.

Ezt a vázlattal majdnem felérő körmondatot először eldobtam. Különben is: talán nem annyira az információ szennyes, hanem maga a helyzet, illetve amit kigőzölögtet magából.

A helyzettől viszont mégsem tudok egészen eltekinteni. Mert ha igyekszem is befolyása alól szabadulni, lőni mégiscsak lőnek…

Egy példa:

A Bejrút–Budapest gép ülésén mellettem egy New York Times hever. Két elegáns hasábon, fent az első oldalon olvasom: „Újabb véres összecsapások a jobboldali-liberális Chamoun és a falangista Dzsemajel fegyveresei között.”

Új bekezdés:

„Kelet- és Nyugat-Bejrút határán, de már a bal oldali, nyugati szektorban, egymásra lőttek a Khomeini-barát síita szervezet gerillái és az Irak-barát libanoni fegyveresek.”

Majd ismét alatta:

„Izraeli légi támogatással lőtte a dél-libanoni Tyr városát Saad Haddad őrnagy keresztény milíciája.”

Furcsa érzés a tenger és az ég nyugalmas kékjére kitekintve, kényelmesen elterpeszkedve, papíron viszontlátni azt, amit az ember az elmúlt napokban átélt, vagy aminek legalábbis szemtanúja volt.

Az alig több mint tízezer négyzetkilométer területű Libanonban nincsenek nagy távolságok. Bejrút–Tripoli mindössze 80 kilométer. Az út fele gyönyörű tengerparti autósztráda. Tripoliba menet azt hittük, legfeljebb két óra alatt célhoz érünk. Félúton azonban a libanoni hadsereg ellenőrző posztja eltérít bennünket: chamounisták és dzsemajelisták lövik egymást. A tengerparti utat lezárták. Az eltérítés azt jelenti, hogy át kell mennünk Szíriába, és onnan vissza Libanonba, hogy eljuthassunk Tripoliba. Ehhez sem vízumunk, sem újabb libanoni belépési engedélyünk nincs. Mivelhogy a két rivális maronita magánhadsereg egymást gyilkolja, a tengerparti kéjutazás helyett másnap reggel, huszonhét órás út – közben kilencórai várakozás – után érünk Tripoliba, hogy ábrázoljuk a keresztény és muzulmán vallások békés együttélését.

Mikor harmadnap visszafelé jövünk – a tengerparti út már nyitva. Talán visszaállt a belső béke a szélsőjobboldal soraiban. Maronita fegyveresek csak egyszer motoznak meg bennünket. Chamoun vagy Dzsemajel emberei, nem tudom. Géppisztoly és szakáll dolgában teljes köztük a márka és a stílus egysége.

Áthaladunk Kelet-Bejrúton, amelyet jobbára a falangisták ellenőriznek, közösen a mi egykori turulistáinkhoz hasonlítható Cédrusőrökkel.

A (haladó) Nyugat-Bejrút körzetébe érve először a szír békefenntartó erők, magyarul a szír katonaság ellenőrző posztjának őrmestere int: tovább! Kétszáz méterrel beljebb a hivatalos libanoni hadsereg unott harcosa kérdezi: van-e nálunk fegyver. Mondjuk, hogy nincs. Ez megnyugtatja. Újabb kétszáz méter. A római nagyságrendű autósort géppisztolysorozat közeli hangja torpantja meg.

Kiszállunk. A keresztúton két dzsip között fehér lepellel leborított teherautó halad át lassan, gyászosan. Már csak azt örökíthetjük meg, hogy a Khomeini-barát síita AMAL-szervezet harcosai a temető felé haladva díszsortűzzel emlékeznek két bajtársukra, akiket aznap reggel az egyik Irak-barát fegyveres csoport ölt meg.

Íme annak az összecsapásnak szertartásos utórezgése, amelyről a New York Times hírt adott, s amelyet Bejrút és Budapest között a gépen fedezek fel.

Irigylem a New York-i lap információs szolgálatát. És elönt valamiféle kétes szakmai büszkeség: lám, ami szemem láttára történt, amit tegnap és tegnapelőtt éltem át, az ma az első oldalra került. Ekkor tekintetem véletlenül a lappéldány dátumára esik.

Az újságnak pontosan két hónapos szakálla van. Egy időtől porosan ottfelejtett New York Times-ból olvasom a tegnapi eseményeket. Mi történt? A világhírű lap két teljes hónappal előbb számolna be a fent leírt véres összetűzésről? Dehogy! Csak aznap talán – máshol a világban – éppen nem volt számára első oldalasan véres esemény. S mert Libanonból azelőtt és azóta is, szinte mindennap ugyanazt közölhetné. Az eset sorsszerűsége, a fatális véletlen csupán engem érint. Ha nem nézem meg a dátumot – a hír akkor is igaz. Előveszem táskámból a vezető, francia nyelvű bejrúti napilapot. Vajon az általam átélt véres eseményekről hogyan számol be az Orient le Jour, amelynek nem két hónapos, hanem egy-két-három napos példányai vannak nálam.

Jobbra fent, az első oldalon, a New York Times „véres eseményeinek” helyén a következőket olvasom: „Hélène Bernier kéri önöket, hogy fordítsák el tekintetüket, mert bejrúti divatszalonjaiban a minőségtől, választéktól káprázni fog a szemük.”

Jártam az Orient le Jour szerkesztőségében. (Az a megtiszteltetés ért bennünket, hogy a lap interjút közölt a Tisztelendők libanoni sorozatáról.) A szerkesztőség körülbelül hatszáz méterre van onnan, ahol a khomeinista síita kontra Irak-barát szunnita összetűzés történt. A hírt nagy nehezen meg is találom a harmadik oldal alján, cím nélkül, három sorban. Fölötte, a New York Times-nál ugyan háromszor kisebb terjedelemben, de azért a bejrúti lap is beszámol a bejrúti szélsőjobboldal újabb véres hatalmi-családi rivalizálásáról, sőt még arról is – két sorban –, hogy Haddad nehéztüzérsége ismét lőtte Tyr városát.

Lám, ha valahol lőnek, az még Bejrútban is hír. A libanoniak viszont ezt megszokhatták. Tehát el lehet téríteni tekintetüket Madame Hélène Bernier szalonjai felé, különösen, ha egy első oldalas hirdetésért a Madame annyit fizet, mint az egynapi nyomdaköltség.

Hazaérve megnyugodva látom, hogy mind a jobboldali, mind az egyéb összetűzésekről hírt adtak a mi lapjaink is. Körülbelül úgy, mint a New York Times. Ám a megszépítő messzeség csak a szerelemre érvényes. A véres hírek esetében a rútító, a súlyosbító jelző az érvényes. Egyetlen géppisztolysorozatot – amelyet viszonoznak – a hírközlés joggal, tehát objektíven összetűzésnek minősíthet.

De az első oldalon csak a távoli olvasónak tálalható. Mert a két géppisztolysorozattól a szomszéd utcában még nyugodtan borotvál a bejrúti borbély. Hélène Bernier üzletei előtt nyugodtan várakoznak a nagyságos asszonyra az „egy főre eső” Jaguárok sofőrjei. Saad Haddad nyugodtan bombázza tovább Tyr városát, és a palesztin gerillák – együtt a libanoni baloldal harcosaival – nyugodtan visszalőnek.

Ezúttal én is éppúgy leegyszerűsítek, mint maguk a hírek.

A háborút – vagy a se háború, se béke állapotát – sehol a világon nem lehet megszokni. Bejrútban sem.

A híreket se könnyű a helyükre tenni. Hát még a halál diagnózisát.

*

Krisztus után 1980-ban húsvét hónapját azért töltöttem Libanonban, hogy – B. Révész Lászlóval, Nagib el-Dijkkel, Mihók Barnával és Mussza Ibrahimmal – dokumentumfilmet készítsek…

Már akkor az az elképesztő ötletem támadt: mi lenne, ha nem a közismert, itthon alig érthető, olajáraktól is zavaros, Libanonnal összefüggő, cinkelt nemzetközi erőviszonyokat taglalnám, azaz bonyolítanám; nem a falangisták és a héjáknak nevezett Tel Aviv-i héják véresen bűnös, pontosabban bűnösen véres viszonyát színezném, azaz feketíteném tovább; hanem azon töprengenék, miért nem arról csinálnak statisztikát: hányan nevezik békefenntartó és mennyien megszálló csapatoknak a Libanont „békefenntartó”, megszálló csapatokat; hogy hol fekszik több halott: a libanoni frontokon, vagy az olasz autósztrádákon; ha lemondanék arról, hogy eldöntsem: a két és fél milliós lélekszámú Libanon majd kétszáz politikai pártja befolyásol-e inkább fél országot uraló húsz családot és hatvanhárom katonai szervezetet, avagy fordítva és visszafordítva…

Ha talán mégse teljes egészében arról írnék, ami a napilapok első oldaláról visszaköszön.

„Ez itt a Hámra. Az egymilliós Bejrút nyugati részének belvárosa. A helyi Rákóczi út, vagy a helyi Champs-Élysées.

Jó lenne tudni, hogy a gyalogosok között, a volán mellett, a kirakatok mögött, a fejekben, a szívekben milyen szerepet játszik a maronita, a szunnita, a síita, a drúz vagy az ortodox neveltetés. Mert ezért jöttünk. Megnézni közelebbről: milyen rész jut a vallási kavalkádnak a libanoni gyilkos vetélkedőben.”

Szerencse, hogy idézőjelbe tettem az előző bekezdést. Még azt írhattam volna: most veszem észre, hogy idemásoltam egy részletet a Libanoni Tisztelendők első epizódjának narrátorszövegéből.

A sokadik vázlat összegyűrése után ugyanis kiterítettem magam elé a háromrészes film forgatókönyveit, dialóglistáját, narrációját. Az az illúzió élhetett bennem, hogy ha ki-kilopok belőlük egy-egy elmélkedésre való bekezdést, akkor csupán magamtól plagizálok, kényelmesen és aránylag etikusan. Ráadásul az olvasó nemcsak arra kap választ, hogy a libanoni helyzet polgárai kihez és miért imádkoznak, vagy milyen eszmék, elvek nevében hitetlenek, de arra is, hogy mi történik velük kívül és belül – átmenetileg – a templom, az üzlet, a hasisföld és a lövészárok között.

Az az áprilisi hónap néha úgy rémlik vissza, mint egy olcsó krimicím: „Játék a halállal.” A cím pátoszát a libanoni valóság megcsúfolta, lépten-nyomon deheroizálta. Majdnem önfeledten, játékosan. Legalábbis számomra.

Amikor nem értek valamit, de nem akarom kimondani, ezt a kifejezést használom: „Úgy tűnik, legalábbis számomra…”

Ez lehetne a könyv mottója! Felmentést ad az objektív elemzésnek még a kísérlete, a látszata alól is.

Ám: „Wo es ist, soll ich werden” – mondja valahol Freud.

Ahol tehát a libanoni helyzet van, ott kell lennem nekem is. Vagy fordítva? Ahol én vagyok, ott kellene lennie a libanoni helyzetnek is… Nem, ez még antimarxistább, ha „szerény” is… Mentségemre szóljanak a Tisztelendők. Öt éve foglalkozom velük. De csak nemrégiben döbbentem rá, hogy papok és hívők lelki és társadalmi miértjeinek feloldása inkább csak ürügy számomra. Ami izgat: hogyan élik, vélik, látják és magyarázzák a hierarchiát, a népet, a tömeget, a világot, a helyzetet, az életet.

Mert ha másként látják, mint én, akkor majdnem biztosan felfedeznek számomra is valami újat, amiből az objektív valóság töredékei összeállhatnak.

Az én libanoni „helyzetem” darabjai is csak abban az arányban jelennek meg lelki közlönyöm, az Én első oldalán – csak annyiban objektiválódnak a létben –, amennyiben az én alanyaim, az én szereplőim élik és gondolják át a maguk valóságát.

Az a tükör, amelyet Libanon tartott elém, lényegében megegyezik a képsorral, amelyet a kamera rögzített egy hónapon át. Ám ha ez így van, akkor most nem lenne más dolgom, mint hogy közreadjam a Libanoni Tisztelendők dúsított forgatókönyveit.

Igen, de az interjúk és főleg a narráció olyan, mint szóda a konyakhoz. Csak kísérő. Hatása igazán a képeknek lehet. Azoktól film a film. Nekem tehát most magukat a képeket kell leírnom. Megírnom. A film kockáit kellene felbontanom az Én helyzetélményeire.

Mostanában divat – még játékfilmek esetében is – a „werk”. Azaz az „alkotók”, magyarul a stáb közbenső munkamozgásának fel-felvillantása. Nekünk ehhez – szerencsére – kevés volt a nyersanyagunk. (Rendszerint akkor használják a „werk”-et, amikor a filmnek – abban a részben – nincs vagy sincs mondanivalója.) Pedig például Saad Haddad őrnagy – aki amolyan botcsinálta államalapító fenegyerek Libanon Izraellel határos zónájában – talán örülne, ha megtudná: találkozónk előtt egy falusi szatócsnál vettem egy kis üveg whiskyt, hogy bátorságot merítsek a vele való agresszivitáshoz.

A „whiskyfogyasztói” folyamat lélektanilag bizonyára jobban indokolta volna az Én által objektívnek ítélt veszélyt, jobban átitatta volna a riport minőségét. Továbbá: nem a direkt agitáció módszerével mutatta volna meg, hogy a háborús zónában is lehet whiskyt kapni, illetve hogy milyen hasznos, illetve káros, ha a háborús zónában whiskyt árusítanak.

Az, hogy ebben a vázlatban néhol patetikus, néhol elemzőnek látszó száraz, hol pedig pongyola, sőt hányaveti stíluselemek kötekednek, csupán azt a célt szolgálja, hogy vázlatosan illusztrálja a libanoni Én vázlatos hangulatváltásait, a helyzet és a forgatás körülményeinek meg- vagy meg nem felelően.

Ez az önigazolás egyben alkalmat ad arra, hogy feltegyem a „legsúlyosabb” etikai kérdést: szabad-e háborús, de mindenképpen tragikusnak tartott helyzetben nevetni, bolondozni, inni, jóllakni… Egyáltalán magunkat jól érezni? Különös tekintettel arra, hogy politikai érzelmeimet illetően „vázlatosan” sem vagyok semleges.

Most pedig „hadd zavarjon meg engem is az emlékek és érzések bűbájos trivialitása…”

HELYZET

Vár a muszter. A filmcsinálás folyamatának számomra legizgatóbb, legkétségbeejtőbb randevúja… A vágószoba homályában szinte perverz izgalommal lesni az egy hónap alatt leforgatott filmszalagtömkeleg „idomait”, ahogy azután összeragasztva, nyersen, vágatlanul, hang nélkül, pucéran feltűnnek a monitoron. Ezúttal ötezer méter Libanon – nyersen: Egy baalbeki oszlop terül rá egy bejrúti Renault nyitott csomagtartójában elhelyezett drogériára; egy muzulmán kollégiumban tanító maronita apáca tátog némán egy húsvéti dalt; síita paraszt (soha nem fogom megtudni, jobb- vagy baloldali-e) kapálja hasisföldjét; a majd kétszáz libanoni politikai párthoz tartozó hatvanhárom fegyveres szervezet közül mindössze kilenc került lencsevégre, de utóbbiak közül kettő csíkos lett a szélén, és így nem tudom, hogyan fogom mindenre kiterjedő alapossággal ábrázolni a libanoni helyzetet…

A homályban átnyúlok Éva, osztályon felüli vágónk válla fölött, és megállítom a vágóasztalt. A monitoron egy hófehér turbános, hófehér szakállal körített, gombszeműen marcona férfiú. Ő a drúz vallási közösség főpapja, azaz sejkje, akinek három Cadillacje közül sajnos csak egy látszik. Sejkünk képi háttere maga ültette formás kis cédrusoktól biblikus… A főpap társadalmi háttere már nehezebben körvonalazható. A drúz közösség ugyanis a jelenlegi felállásban a libanoni tabella baloldalán helyezkedik el, tehát antiimperialistasága miatt sem lenne ildomos a sejket cadillacesen, osztályharcos alapon elemezni. (Kár pedig, mert van vagy százhúsz méter pompás bejrúti drúz nyomornegyedünk is. De hát Libanonban a baloldal számára most első a nemzeti megbékélés, és nem az osztályszempont.)

Éva ébreszt erélyesen:

– Mi van? Elege lett a muszternézésből?

– Nem, Éva. Talán a helyzetből lett egy kicsit elegem.

– Milyen helyzetből?

– Természetesen a libanoni helyzetből – nyugtatom meg tüstént.

– Miért?

Tíz évvel ezelőtt nem tudtam mit mondani tízéves fiamnak, aki a rádiót hallgatva ezzel rontott be hozzám: „Apu, mondd, miért van folyton Libanonban helyzet? Neked tudnod kéne. Ugye, valamikor te már jártál ott?”

Most lesz huszonhárom éve. Akkor nem kamerával, csak golyóstollal jegyeztem fel az azóta libanoni forradalommá szépült, szabadságharcnak kinevezett operettfelkelés mozzanatait, amelyeket csak az avatott „helyzetté”, hogy Eisenhower flottája a bejrúti partoknál randalírozott: Libanon éppen esedékes biztonságát garantálta…

Újonc voltam a Közel-Keleten. Minden homokzsák mögött helyzetet láttam. Tehát büszke voltam, amikor villájában fogadott Saeb Salem, az 1958-as „forradalom atyja”. Kicsit meglepett ugyan, hogy az ostromlottnak tűnt, homokzsákokkal körülbástyázott főhadiszállás az „atyj” háromemeletes magánvillája. De hát istenem, valahol csak be kell rendezni a forradalom „atyj-központját”. A győzelem után Saeb Salem majd biztos saját kezűleg államosítja és avatja bölcsődévé. (Huszonkét évvel később a szunnita Saeb Salem mint háromszoros nyugdíjas, háromszorosan volt miniszterelnök, mint Bejrút egyik legnagyobb háztulajdonosa a telkei szélén összetákolt drúz viskókat rendőrökkel üzemeltetett buldózerekkel verette szét.) Akkor, ötvennyolc nyarán talán csak az tűnt különösnek, hogy a főhadiszállás libériás portása vendégkönyvet tolt elém, mint egy tárlaton. De hát: ahány forradalom, annyi szokás…

Azokban a napokban az egész világsajtó Eisenhower ultimátumszerű tizenkét pontjával volt tele. A pontok első számú célpontja pedig maga Saeb Salem, az antiimperialista, aki, ugye, nem hagyja magát.

Interjúcskám valahogy így kezdődött:

– Elnök úr (így kellett titulálni, mert mielőtt forradalmár lett, már volt kétszer miniszterelnök), mit szándékozik tenni Eisenhower tizenkét pontjával?

– Ó, mon cher, már leküldtem a portást az amerikai nagykövetségre, hogy kérje el a pontos szöveget. Talán visszaér a kijárási tilalom kezdetéig.

– Elnök úr, elnézést, de a tizenkét pontot a rádió már négy nappal ezelőtt bemondta.

– Igen, kedvesem, de nem hallottam jól. Talán nézzen fel holnap délután…

Elhűlve ballagtam a város szíve felé. Két utcával lejjebb Saeb Salem forradalmi katonái toltak odébb egy zsákocskát, hogy tovább haladhassak egy utcával, tovább a kormánycsapatok (akkoriban jobboldali) zsákjai felé. Az egyik zsáknál még marasztaltak is, hogy üljek le közéjük. Kibicnek. (Majdnem úgy, mint huszonkét évvel később…)

Talán „csak” az a különbség, hogy a közbülső útszakaszt – 1975–78 között – hatvanezer halott szegélyezte. És ez már nem operett. Ez más műfaj. Ez helyzet. Ez a Helyzet.

Vagyis ha háború van, akkor van helyzet? – oktathatnám, kérdezhetném a fiamat, aki már katona. És hány hulla kell ahhoz, hogy a helyzet hadi helyzet legyen? Nem tudom, fiam.

Ez év tavaszán, húsvét előtt, alatt és után nem ezt kutattuk. Már csak azért sem, mert az alatt a mi egy hónapunk alatt Libanonban nem halt több ember hősi halált, nem lettek többen bombák áldozatai, mint ahányan elhullottak a francia vagy olasz autóutakon.

A tisztelendőket kerestük Kánaán földjén, ott, ahol Jézus is hirdetett igét. Ha feltámadna, vajon hogyan elemezné ő a libanoni helyzetet? Ezt az indiszkréten idealista kérdést szegeztük szélsőjobboldali Begin-barát maronita püspöknek, palesztinbarát szunnita muftinak, khomeinista síita sejknek, semleges drúz főpapnak, egy elkötelezetten zsidó bejrúti orvosnak és kollégájának, Arafat bátyjának. Főpapoknak, parasztoknak, falangistáknak és kommunistáknak, nagycsütörtöktől húsvét hétfőjéig. Ezzel a kérdéssel próbáltunk réseket vágni a libanoni álvallásháború pókhálóján. Miközben – az újságjainkban már föl sem tűnő antimarxista osztályozás szerint – „síiták és baloldali erők Bejrút déli negyedében lőtték egymás állásait”.