A magyar anekdotakincs

GYŰJTÖTTE  ÉS MAGYARÁZTA

TÓTH BÉLA

ELSŐ KÖTET

Az 1935-ben megjelent válogatott gyűjtemény

magyarázatokkal bővített új kiadása

fapadoskonyv.hu

ÁRPÁD ÉS A GÓT KÖVET

Természete volt a régi magyaroknak, hogy nem kedvelték a szószaporítást.

Árpád előtt egyszer a gótok követe hiábavaló hosszú, cifra beszédben mondta el, mi járatban van. A fejedelem nem szólt rá semmit.

– És mi a válaszod rá, uram? – kérdezte végre a követ.

– Mondd meg otthon – felelt Árpád –, hogy míg te beszéltél, én addig a szót rágtam és hallgattam.

Dugonics András után

GÉZA FEJEDELEM ISTENEI

Géza fejedelmünk fölvette a keresztségét, de azért csak tovább áldozott pogány módra a magyarok istenének is, kinek atyái áldoztak.

Emiatt egyik papja szemrehányást tett neki.

– Ne bántsd – válaszolta Géza nagyúri egykedvűséggel –, elég gazdag és hatalmas vagyok hozzá, hogy megtehessem.

Thietmar krónikája

MARKALF

Markalfot, Salamon királyunk bolondját, ebédre hívta a zimonyi bíró, de nem ment el. Mikor okárul kérdezték, azt mondta:

– A minapában is nála voltam, mégse volt annyi embersége, hogy fáradságomat megköszönje. Az olyan ebédért jó szót nem adok.

Dugonics: Példa beszédek

SZENT LÁSZLÓ NEMESEI

Zala vármegyében, Nagykanizsa környékén, még a múlt század közepén is voltak Szent László nemeseinek nevezett családok.

Ez elnevezés eredetéről így szól a hagyomány:

Mikor Szent László királyunk Dalmáciába ment, húgát meglátogatni, Nagykanizsánál úgy elaludt a kocsiban, hogy még. a kerekek zörgése sem háborgatta. És ekkor az történt, hogy az egyik tengelyszög kiesett. Az udvarbeliek észre sem vették, de nem is lett volna kéznél vas vagy fa, amit a helyébe tegyenek. A kerék már-már kidőlt, mikor odaugrott egy Balázs nevű jobbágy és szög helyett az ujját dugta a tengelybe. Így szaladt a kocsi mellett jó darabon, míg a király föl nem ébredt. Szent László szíve megindult az egyszerű ember hűségén, azt mondta neki, hogy kívánjon valami jutalmat. Balázs magának nem akart semmit, csak azt kérte, hogy a király emelje nemesi rangra az ő falujabeli összes jobbágyokat.

Szent László teljesítette ezt a kérést és most másfél százada, ezerötszáz ekkor nemessé lett család virágzott a Dunán. Azt mondják, hogy Deák Ferenc is e nemzetségek egyikéből származott.

Szegedy, Tirocinium; Balázsi Podlussányi Zsigmond, De reb. gest. Hung. reg.

A KÉTÉRTELMŰ VÁLASZ

Mikor Bánk bán és társai 1213-ban összeesküdtek Gertrudis királyné ellen, János esztergomi érsekhez fordultak tanácsért: megöljék-e a királynét vagy sem?

Az érsek írásban felelt, és pedig így:

„Reginam interficere nolite timere bonum est et si omnes consenserint ego solus non contradico.” (A királynét meggyilkolni nem kell félnetek jó lesz ha mind beléegyeznek én nem ellenzem.)

Ez a válasz kétértelmű, aszerint, amint az ember vesszőket rak bele. Tiltakozik a bűntett ellen, ha így van: „Reginam interficere nolite, timere bonum est, et si omnes consenserint, ego solus non, contradico.” (A királynét meggyilkolni nem kell, félnetek jó lesz, ha mind beléegyeznek, én nem, ellenzem.)

De emígy meg épp az ellenkezőt mondja: „Reginam interficere nolite timere, bonum est, et si omnes consenserint, ego solus non contradico.” (A királynét meggyilkolni nem kell félnetek, jó lesz, ha mind beléegyeznek, én nem ellenzem.)

Az összeesküvők így olvasták az érsek válaszát és Bánk bán megölte a királynét.

Albericus barát krónikája

PÁZMÁN APRÓD

Róbert Károly nagy kedvelője volt a harcjátékoknak és nemegyszer maga is részt vett a viadalokban. Akiket tülekedésre hívott, természetesen mindig meg voltak akadva, mert a király személyét kímélniük kellett, s így nemegyszer magukban esett erős kár; őfelsége ugyanis nem sokat törődött vele, hova döf az öklelőfájával.

Egyszer a király Pázmán István apródot hívta ki lándzsatörésre. Az apród gyönge ifjú volt és húzódozott ez elől a kitüntetés elől. De hiába, ki kellett állania. Alig hogy összerobogott a két ló, s alig kereszteződött a két dárda, Pázmán apród lefordult a nyeregből.

– Három fogamat ütötted ki, uram királyom!

– Három falut kapsz érte! – válaszolt Róbert Károly.

És még aznap, 1319. június 8-án, három bihari falut ajándékozott Pázmán apródnak. Ezek a falvak: Som, Somogy és Pósa. Pázmán István utódai még 1579-ben is bírták ez uradalmat.

BALÁZS PAP

1335-ben leleszi prépost és Erzsébet királyné udvari káplánja Balázs pap volt. Kitűnő, tudományos férfiú, de a boritalnak szertelen nagy kedvelője. Vele történt egyszer Budán, hogy ebéd alatt olyan mélyen talált a billikom fenekére tekinteni, hogy végre azt se tudta, reggel van-e vagy délután, és vecsernye helyett misébe fogott az oltárnál. Ezóta járja ez a szólás: „Eltalálta, mint Balázs pap a vecsernyét.”

Szirmay Antal: Hung. in. Parab.

AZ ORSZÁG KATONÁI

Mikor Zsigmond király idejében Lengyelország északi határainkat fenyegette, mindenki fegyverkezett, s a nagyok harci kedve a gyermekekre is elragadt, azok is katonásdit játszottak. Dunántúl készülődő Zsigmond egy ily csapat fiúra bukkant. Megszólította közülük a legnagyobbat, a kis Guthi Mihályt, a zászlótartót:

– Kinek a katonái vagytok?

– Az ország katonái vagyunk – felelt bátran a fiú.

– Ki a királyotok?

– Zsigmond.

– Hol van Zsigmond? – kérdezte tovább a király.

– Nem tudom, uram!

– Hátha én Zsigmond volnék, elvállalnátok engem királytoknak?

– El, uram!

A bátor gyerek feleletei úgy megtetszettek Zsigmondnak, hogy a kis Mihályt maga mellé vette, dús javakkal megajándékozta, és mint az ország katonáját Országnak nevezte. Ez a fiúcska lett a nagy, hatalmas Guthi-Ország-családnak megalapítója.

A GRAMMATIKUSOKNAK A CSÁSZÁR SEM PARANCSOL

Zsigmond császár és király 1414-ben a konstanci zsinaton a schisma semlegesnemű szót nőnemű gyanánt találta használni, mire Placentinus érsek figyelmeztette őt hibájára.

– Placentinus, Placentinus – mondta erre Zsigmond –, ha mindenkinek tetszel is, nekünk nem tetszel, mert azt állítod, hogy nekünk kevesebb tekintélyünk van, mint Priscus grammatikusnak, akit, szerinted, megsértettem. Ne feledd, hogy én római király vagyok.

– De a grammatikusoknak a császár sem parancsol – válaszolt az érsek.

ZSIGMOND ÉS A DOKTOROK

Zsigmond császár, ha azt is hirdette, hogy a császárok feljebb valók a grammatikusoknál, mégis becsülte valamire a tudományt, mert azt szokta mondani:

– Lovaggá ezernyi ezer embert is üthetek napjában, valakit doktorrá kreálni azonban nem tudnék életem fogytáig sem.

Schams: Beschreybung v. Ofen

HUNYADI JÁNOS AJÁNDÉKA

Ama győzhetetlen magyar vezér Hunyadi János, minekutána megértette, hogy táborában egy nemes eredetű (de szegény) ifjú tisztnek nem volna jó lova (és azt maga pénzén meg se vehetné), ebédre hívta magához. Ebéd után magát találván, így szóla:

– Egy kérésem volna, ha megengedné pajtás uram. Íme már én fiatal nem vagyok, ugyan azért tapasztalom is, hogy nékem a fiatal serény lovak veszedelmesek. Hanem pajtás uram, láttam minapában egyet, úgy is tartottam, hogy az nékem alkalmatosabb lenne. Én mást adnék pajtás uramnak, helyette pedig sokkal serényebbet és jobbat.

Erre a tiszt semmit se tudott felelni, hanem mélyen meghajtván magát, megköszönte a jóakaratot. Elment aztán Hunyaditól és lovát maga vitte be a vezérnek istállójába. Reá lévén a lovászok tanítva, megkínálták őt kettőn kívül akármelyik paripával. De ő egyet se vett el. Ugyanezért másnap egyet látott maga istállójában a két legjobb paripák közül.

Ez az ajándék, és annak módja oly ritka, mily ritkák Hunyadi Jánoshoz hasonló emberek.

Dugonics: Példa beszédek

KÉT ÍGÉRET

Rozgonyi Simon veszprémi püspök esztergomi érsek szeretett volna lenni; kérte is Albert király özvegyét, Erzsébetet, ne tagadja meg tőle pártfogását. A királyné azonban azt felelte:

– Míg Erzsébet uralkodik, Rozgonyiból sohasem lesz esztergomi érsek.

A büszke magyar főpap erre csak annyit mondott:

– Míg Simon él, Erzsébet sohasem fog uralkodni.

És igaza lett mindkettejüknek.

SOK-E AZ ELLENSÉG?

Midőn Hunyadi Jánostól azt kérdezte a tiszt: sokan lennének-e a törökök, kik ellen akkor hadat indítottak? Azt felelé:

– Ezt nem kérdezheti az, ki árnyékától nem fél. Más tiszt is volt nálam, de nem azt kérdezte, sok-e az ellenség? Hanem azt: hol van az ellenség?

Midőn azt javallanák néki némelyek, hogy (mivel a törökök számosan lennének) velek meg ne ütközzék, erre azt felelé:

– Sokkal kölletik annak harcolni, aki sokat akar meggyőzni.

Végtére csak azt kérdezték tőle, hánynak gondolná lenni vitéz katonáinak számát? Annyinak lenni mondotta, amennyien az ellenségnek megverésére elégségesek, ha még annyian volnának is.

Dugonics: Példa beszédek

MÁTYÁS KIRÁLY KÖZMONDÁSA

A királyi asztal vendégei közt az étkekről folyt a beszéd; egyik ezt dicsérte, más meg amazt ócsárolta Avicennát, s Hippokratészt idézve. Egyszerre közbeszól Mátyás király:

– Magyar közmondás: nincs rosszabb a sajtnál.

Amint ezt némelyek tagadták, mert az ugorka, a tengeri barack, s a halaknak számos faja sokkal rosszabb a sajtnál, azt felelte a király:

– A közmondások mindig igazak, ezért a bölcsek s szónokok előtt bizonyító erejük van. De ti talán hibásan fogjátok föl e közmondás értelmét. Mert: „Nincs rosszabb a sajtnál” azt teszi: rosszabb a sorunk, ha nincs semmink, mint mikor sajtunk van.

Galeotto

MÁTYÁS KIRÁLY SZAVAJÁRÁSA

Szavajárása volt Mátyás királynak: három dolgon nincs mit kapni: az újraforralt levesen, a kiengesztelt baráton és a szakállas asszonyon.

Galeotto

A SZÉP JUHÁSZNÉ

Mátyás király egyszer a budai hegyekben vadászott. A vadat űzve egyszerre azon vette magát észre, hogy kíséretétől elszakadt. Épp a Disznózug{1} közelében volt. A Szent István-hegy e kies völgyét azért hívták úgy, mert mindig sok vaddisznó tanyázott benne. Alább, a réten, a király juhait legeltették a pásztorok. Mátyás boldogan tekintett szét a gyönyörű tájon. Lábánál volt fővárosa és a Rákos, a felséges nagy folyam, a szanaszét fehérlő sok falu, a hegyek, az erdők, a völgyek nyájas képe.

De a király figyelmét csakhamar minden tájnál kedvesebb szépség kötötte le. A szűk ösvényen a számadó juhász, Sándor gazda szép felesége jött fölfelé, délebédet vitt volt az urának s most hazafelé ment. A szép juhászné elmenőben köszöntötte a nyalka vadászt, bár nem is sejtette, hogy kicsoda.

Mátyás ekkor nyomon követte a szép juhásznét kunyhójáig, és vendégszeretetet kért tőle, mivelhogy vadászat közben igen megéhezett.

– Hát csak üljön le kelmed az alá a nagy tölgyfa alá. Van egy köcsög aludttejem, majd megesszük ketten, mert én is éhes vagyok.

S a menyecske egyet fordulva, kijött a kunyhóból, a kezében köcsög és két fakanál. Az egyiket odaadta Mátyásnak, aztán melléült a gyöpre s enni kezdtek.

Mátyás csakhamar megtudta a szép juhászné egész kis élettörténetét, s a menyecske is megértette a vendég beszédéből, hogy a csinos jövevény a király vadászlegénye és Miklósnak hívják.

– Kelmed pedig a legszebb menyecske, akit teljes világéletemben láttam, pedig én már magát a királynét is láttam! – Így végezte beszédét Miklós.

Magát a királynét is látta! A boldog. Trézsi majd meghalt a kíváncsiságtól: ugyan milyen lehet a királyné? S egy csókot ígért a vadásznak, ha elmondja neki.

A szép juhászné épp megfizette a csókot, mikor a közelben megszólalt a királyi vadászok kürtje. Miklós felugrott:

– No, majd megpirongatnak, hogy így késtem! Hanem tudja mit, édes lelkem, vegye meg tőlem ezt az egynéhány fogolymadarat még egy csókért!

Azzal eltűnt a csinos szőke vadászlegény.

Mikor Sándor juhász este hazatért, a felesége fogolypecsenyével lepte meg, s azt is elmondta, hogy jutott ehhez a drága vadhoz. A juhásznak azonban sokkal kevésbé tetszett a dolog, mint a feleségének, s bár a jó pecsenye ízlett neki, egy csöppet se bánta volna, ha a históriában nincs benne az a nyalka vadászlegény.

Hogy ne sokat szaporítsuk a szót, a vadászlegény mind sűrűbben látogatott el a juhásznéhoz, s mert Trézsi mindig mindent elmondott az urának, a jámbor házaspár végre szükségesnek vélte, hogy a királynéhoz forduljon segítségért. Lejjebb nem lehet kezdeni, mert Miklós udvari vadász, de feljebb sem, mert a király elé nem lehet járulni ezzel a dologgal. Segíteni azonban kell a dolgon valahogy.

Egy szép reggel hát ünneplő ruhában lementek Budára, s mikor a királynénak bejelentették, hogy az udvari számadó juhász szeretne vele beszélni, Beatrix azonnal bebocsátotta.

A számadó juhász azon kezdte őfelsége előtt, hogy könnyebb megőrizni a Dunántúl összes juhait, mint egy asszonyt. A királyné jól mulatott ezen az együgyű beszéden s tudni akarta, mi hát a baj. Ekkor Trézsi vette át a szót, és elbeszélte az egész kalandot. Alig ért a végére, Beatrix mohón tudakolta, hogy milyen volt az a nyalka vadászlegény?

– Hát nyúlánk termete, sas orra, nagy kék szeme és széles vállát verő verhenyeges haja van – mondotta Trézsi.

A királyné tüstént ráismert a kép eredetijére.

– Mikor szokott Trézsinél járni az a vadászlegény?

– Mindig napszállatkor, felséges asszonyom!

– Nohát, ma napszállatkor a kunyhótokban leszek, és majd beszélek annak a Miklósnak a fejével.

A juhász és a szép juhászné megnyugodva tértek haza.

Napszállatkor Beatrix királyné betoppant a kunyhóba, parasztmenyecskének öltözve, s azt parancsolta az ámuló Trézsinek, hogy bújjék el egy égő lámpással, s csak akkor jöjjön elő, ha hívja őt. Aztán leült a sötét kunyhóban, várni az ő csélcsap felséges urát.

Nem sokáig kellett várnia. Csakhamar lódobogás hallatszott. A király leugrott a nyeregből, lovát a tölgyfa lehajló ágához kötötte, besietett a kunyhóba s a következő pillanatban egy nő ölelését érezte. Esküdözött a szerelmes és gonosz Miklós vitéz, s ki tudja, meddig esküdözött volna még, ha egy szóra elő nem lép a szép juhászné a lámpással…

Szegény Mátyás megtudta, hogy vagy félóráig a saját feleségének udvarolt!

A hagyomány szerint Beatrix ez egyszer nem mosta meg Mátyás fejét, úgy mulatott a pompás kalandon. A juhászokat dúsan megajándékozta. Az udvarbéliek pedig, kik közé kiszivárgott ez a nevezetes történet, azontúl örömest jártak föl a szép juhásznéhoz, aludttejet enni, s aranyával fizették köcsögét.

(Milyen ellentéte ennek a pásztori idillnek, hogy Mátyás király épp ott, a ma is a szép juhásznéról nevezett völgyben, nyolc hatalmas oroszlánt tartott egy verem fenekén, királyi hatalmának jelképéül! S ezek a felséges állatok, a hagyomány szerint az nap, az órában múltak ki egyszerre, mikor Mátyás király Bécsben meghalt.)

BÖLCS MONDÁS

Besúgták Mátyás királynak, hogy némely udvarnokai mérget kevertek számára, s e szófia beszéd első pillanatra valószínűnek látszott.

– Ne rettegjen senki alattvalóinak mérgétől s fegyverétől – úgymond a király –, aki igazságosan s törvény szerint országol, s ne is adjon hitelt mind annak, ami valószínű.

S e mondásával oly csúffá tette amaz árulkodókat, hogy ilyes esztelenségeket többé nem koholtak. Mert a vádolók arcáról s viseletéből meglátta a király az árulkodók irigységét s kajánságát.

Galeotto

A DRÁGA ANGOLNA

Híre ment, hogy Alfonz, Aragónia és Nápoly királya, megdicsérte és jutalmazta udvarmesterét azért, mert valakinek tékozló vásárlásán pazarlással fogott ki. Ugyanis Alfonz király akkor Tiburban lakott, s az udvarmester becses holmit kívánván beszerezni, Rómába ment. A halászok egy ritka nagy pettyes angolnát hoztak a római piacra. A halász a pápa és Alfonz udvarmesterei előtt, kik egyszerre értek oda, áruba bocsátotta a „többet ígérőnek”. A pápa tisztje három, Alfonzé hat, a pápáé ismét tíz, a királyé húsz aranyat ajánlott. A versengés növekedtével azt mondja a halász:

– Vigye az angolnát, aki harminc aranyat ad érte.

Alfonz udvarmestere, versenytársa elhallgatván, a pénzt lefizette, elvitte az angolnát, bemutatta a királynak és elbeszélte, mi módon vásárolta meg, Albert király pedig jól megfontolva e dolgot, dicsérettel és fejedelmi ajándékkal halmozta el udvarmesterét.

Ezt hallván Mátyás király:

– A méltóságos eljárást és bőkezűséget, úgymond, sosem kárhoztatta senki, de ha az én udvarmesterem ilyesmikben fitogtatna nekem bőkezűséget, csak akkor dicsérném meg, ha a vásárlott angolnát a pápának ajándékozta volna, hadd értsék belőle az okosabbak, hogy az ő ura sem a pénzzel nem gondol, sem a torkossággal, mert íme, az angolnáról fukarságból nem tett le és nem torkosságból vásárlotta meg. Amely udvarmester így járt el, kétségen kívül dicséretet érdemelt volna.

GALEOTTO A PELLENGÉREN

Marzio Galeotto, Mátyás udvari tudósa, 1477-ben eltávozott Budáról, a Padova közelében fekvő montagnanai birtokára. Itt tette közzé De incognis vulgo (A közönségesen ismeretlen dolgokról) című könyvét, melyben azt hirdette, hogy mindenki részesülhet az üdvösségben, ha a józan ész és a természet törvényei szerint él.

A velencei inkvizíció ezt a tanítást gonosz eretnekségnek bélyegezte. Karhatalmat kért Galeotto ellen a világi hatóságtól és feleségestül börtönbe hurcoltatta. Súlyosította a vádat az a hit, hogy ez eretnekségnek Magyar- és Csehországban már sok követője van.

Galeotto fejére kemény ítéletet mondott az inkvizíció. Azt rótták rá, hogy a Szent Márk téren pellengéren álljon, fején ördögökkel telipingált papiros süveggel nézze, hogyan égetik el könyvét, és bűnösnek vallja magát mind abban, amit valaha az egyház ellen mondott vagy írt. Aztán félévi fogságot kell szenvednie kenyéren, vízen.

A tudóst kivezették börtönéből a piacra. Furcsa alak lehetett az ördöngös süvegű szegény Galeotto, ki különben is mód nélkül elhízott ember volt. Egy nemes kacagva mutatott rá:

– Che porco grasso! (Micsoda kövér disznó!)

– E meglio un porco grasso che un becco magro! (Többet ér egy kövér disznó egy sovány baknál!) – felelte vissza Galeotto, azzal fölment a pellengérre.

A keserves ceremónia után visszakísérték tömlöcébe, honnan azonban csakhamar kiszabadult, mert IV. Sixtus pápa, Mátyás király és Medici Lőrinc közbenjárására, maga elé idézte Rómába, fölmentette az eretnekség vádja alól és visszahelyezte elkobzott birtokaiba.

Sanuto nyomán

MÁTYÁS KIRÁLY ÁRPÁT ÁRUL

Mátyás király midőn egyszer szembeszállott volna táborban a török császárral, török ruhában öltözék másodmagával és megelegyedék azokkal, kik élést visznek vala a török táborba. És midőn bement volna a török táborba, napestig ott árpát árul vala, nemigen messze a császár sátorához. És mikoron a császárnak felviszik vala az ebédet, mind megszámlálá a tál étkeket. És mikoron visszajött volna az ő táborába, másodnap levelet íra a török császárnak, mondván:

– Agg ebül őrzesz táborodban, mert tegnap mind ott ültem sátorod előtt és árpát árultam, és mind megkémlettem táborodat. Hogy pedig ne kételkedjél ebben, ennyi számú étkeket vittenek fel tenéked ebédre.

Hogy ezt török császár levélből megértette volna, igen megijede, és másodnapon virradóra kiorozkodék táborából, és elméne Mátyás király előtt.

Heltai Gáspár krónikája

A HÁROM KÉRDÉS

A gazdag főurak minden lépten-nyomon unszolták Mátyás királyt, ki megürült jószágért, ki hivatalért. Egyszer kivitte őket magával a szántóföldek közé, s amint ott járkálnak, szemébe tűnik egy öreg paraszt, aki négy ökörrel szántogatott csendesen. Mátyás megismerte a pórt, egykori hű katonája volt ifjú korában, s furfangos ötleteire még a táborból emlékezett. Megszólította szíves leereszkedéssel.

– Hát jó öreg, messzi van-e még a messzi?

– Bizony nagyságos uram, csak az ökröm szarváig.

– Hát aztán hány még a harminckettő?

– Bizony már csak tizenkettő.

– De azért meg tudnál még most is fejni három vén bakkecskét?

– Meg biz én, nagyságos uram.

A király nevetve ment odább. Mikor azután a királyi várba visszakerültek, azt mondta a vele volt három főúrnak:

– No, ha azt akarjátok, hogy kívánataitokat teljesítsem, hát fejtsétek meg nekem azt a három kérdést, válaszaival együtt; addig ne is alkalmatlankodjatok kérelmeitekkel.

A három főúrnak természetesen nem volt előbbvaló gondja, minthogy felkeressék az öreget s körülfogják, hogy mondja meg, mit jelentett az az első kérdés:

– Megmondom biz én száz aranyért − szólt az öreg, akinek volt esze, hogy ingyen ne beszéljen.

Megadták neki szívesen.

– Hát uraim, amíg fiatal voltam, az volt a messzi, ameddig elláttam a szememmel, most pedig az ökreim szarváig látok, tehát csak odáig terjed a messzi.

– Ez helyes – mondták a főurak –, de hát már most mit jelent a második kérdés?

– Azt is megmondhatom, de csak kétszáz aranyért.

A főurak vakarták ugyan a fejüket, de lefizették a nagy bírságot.

– No, hát a második kérdés azt jelenti, hogy hajdan harminckét fogam volt, és most hány van meg belőle? Bizony már csak tizenkettő.

Ezt ugyan könnyű lett volna kitalálni, gondolták az urak, de bezzeg nem úgy a harmadik kérdést; „Hogy oldja meg, hogy fej meg őkelme három bakkecskét?” – kérdezék a paraszttól.

– Megmondom ezt is, de már csak háromszáz aranyért.

A főurak elszörnyedtek, vonakodtak, de minthogy az öreg nem hagyott alkudni magával, megfizették a háromszáz aranyat.

– Hát uraim – mondja az öreg –, így fejem meg a három bakkecskét, ahogy az imént megfejtem kegyelmeteket. Ezt értette a király őnagysága.

A három úr dörmögve ment odább. Vajon elmondták-e a királynak, mi volt az értelme a három kérdésnek, azt már nem tudni.

RÓKA FOGTA CSUKA, CSUKA FOGTA RÓKA, VARGA FOGTA MIND A KETTŐ

Egyszer a Rákoson kiment a róka a patakhoz rákászni. A rókának az a mestersége ilyenkor, hogy a farkát a vízbe dugja, s mikor a rák belekapaszkodik, kirántja a rákot, fához veri, összetöri, úgy eszi meg.

De most az egyszer csuka talált a róka horgára kerülni. A róka hirtelen elkapta a csuka szájának a felső részét, a csuka viszont beleragaszkodott a róka alsó állkapcájába, s aztán így maradtak egymásba harapva, mert egyik sem akarta elereszteni a másikat.

Arra ment egy óbudai német varga, meglátta a két küzdő állatot, elfogta őket, s mert a róka a csukát, a csuka a rókát még most sem akarta elbocsátani, föltette magában, hogy ezt a különös természeti furcsaságot elviszi Mátyás királyhoz, mert őfelségének kedve telik az ilyesmiben.

De az igazságos királynak is voltak rossz cselédei. Ilyen volt két ajtónálló, kik a szegény embereket csak úgy bocsátották a fejedelem elé, ha a várható ajándék egy részét eleve nekik ígérték.

Az egyik ajtónálló mindjárt felét kérte az ajándéknak. A jámbor, csakhogy bejuthasson, rögtön odaígérte. A másik ajtónál azonban a másik őr állotta útját a vargának és szintén az ajándék felét kérte a bebocsátásért.

Ilyenformán a vargának semmi sem maradt volna. Megígért azonban mindent, s a király elé juthatott, kinek is ilyen szavakkal mutatá be különös ajándékát:

– Róka fogta csuka, csuka fogta róka, varga fogta mind a kettő.

A király jót nevetett a jámbor törekvésen, s az állatokat gyűjteményébe téteté, s azzal inte udvarmesterének, hogy adjon valami jutalmat a vargának.

A varga azon különös kegyelmet kérte azonban, hogy ne adasson a király más ajándékot, mint száz pálcát.

– Száz pálcát? – szól csodálkozva Mátyás. – Hát mire való neked az a száz pálca?

– Nekem jó az a száz pálca, én szeretem a pálcát.

– No, hát vágjatok neki a budai erdőkből száz mogyorófa-pálcát, hadd vigye el.

– Nem, nekem olyan kell száz, aminőt a deresen szoktak kifizetni.

– Ha éppen úgy kívánod, legyen a tied.

S azzal parancsot adott a király két testőrének, hogy számlálják le neki a különös ajándékot.

A varga megköszönte szépen, s ment a két testőrrel.

Az első ajtónál megállítá az ajtónálló, követelve az ajándék felét.

– Jere velem barátom a fizető hivatalba, ott megkapod.

A másik ajtónál előfogta a másik, annak is az ajándék fele kellett.

– Te is jer a fizető hivatalba.

A testőrök most érték át a varga ravaszságát, s levitték magukkal a két ajtónállót a fizető hivatalba, s ott lekapták őket a tíz körmeikről, s az ajándék felét, ötven botokban pontosan odaszámlálták nekik.

A király jót nevetett a tréfán, a vargát megajándékozá, a két ajtónállót pedig rögtön elbocsátá, hogy a szegényeknek ne nehezítsék a hozzá bejuthatást.

Jókai Mór írása szerint Régi arab mese

{1} E régi magyar név ma már csak a német Sauwinkel-ben él. A svábok most is úgy hívják a budai hegyek ama táját. Ezt a szót finomították a múlt század harmincas éveiben Auwinkel-lé, s ebből az Auwinkel-ből lett a magyar fordítás: a Zugliget, melyet Döbrentei Gábor csinált a Zala megyei Szegliget (ma Szigliget) mintájára. Az eredeti Disznózug emlékét különben őrzi a Disznófő.