Jack London

A mélység

FORDÍTOTTA:
Braun Soma

fapadoskonyv.hu

Tartalom

Előszó

I. FEJEZET  A leszállás

II. FEJEZET  Johnny Upright

III. FEJEZET  Lakásom és más egyebek

IV. FEJEZET  Egy ember és a Mélység

V. FEJEZET  Azok ott, a Mélység legmélyén

VI. FEJEZET  A Frying-Pass sétány és egy pillantás a pokolba

VII. FEJEZET  Egy Victoria-keresztes ember

VIII. FEJEZET  A kocsis meg az ács

IX. FEJEZET  A bódé

X. FEJEZET  A „zászlóvivés”

XI. FEJEZET  A „spájz”

XII. FEJEZET  A koronázás napja

XIII. FEJEZET  Dan Cullen dokkmunkás

XIV. FEJEZET  A komló és a komlószedők

XV. FEJEZET  A Tenger Asszonya

XVI. FEJEZET  A magántulajdon az ember ellen

XVII. FEJEZET  Akiknek nincs munkájuk és akik nem tudnak már dolgozni

XVIII. FEJEZET  A gettó

XIX. FEJEZET  Kávémérések és népszállók

XX. FEJEZET  Az élet bizonytalanságai

XXI. FEJEZET  Az élet megalázottjai

XXII. FEJEZET  A gyerekek

XXIII. FEJEZET  Éji látomás

XXIV. FEJEZET  Panaszkodik az éhség

XXV. FEJEZET  Az ital, a mértékletesség és a takarékosság

XXVI. FEJEZET  Akik ma hatalmon vannak

Előszó

Az 1902. év nyarán szerzett tapasztalataimról számolok be ebben a munkában. Leszállottam London alvilágába olyan lelkiállapotban, amelyet leginkább a fölfedezőéhez hasonlíthatnék. Eltökélt szándékom volt, hogy inkább a saját szememmel szerzek magamnak meggyőződést, mint mások tanításaiból, akik semmit sem láttak, vagy olyanok szavaiból, akik láttak ugyan, de már régebben eltávoztok. Azután bizonyos, a magam használatára szóló nézőpontjaim is voltak, és az alvilág életét ezekkel akartam fölmérni. Így erősen állítom, hogy mindaz jó, ami előmozdítja az életet, a testi és szellemi egészséget, ami pedig megrövidíti, ami satnyává teszi, ártalmára van és eltorzítja, az rossz.

Az olvasó nyilván arra az eredményre jut majd, hogy nagyon sok rosszat láttam. De nem szabad elfelejtenie, hogy Anglia „boldog évének” tekintik azt az időt, amelyről írok. A nélkülözés és hajléktalanság, amelyet tapasztaltam, állandó nyomorúságok, amelyeket a legnagyobb bőség idején sem irtottak ki.

1902 nyarát igen kemény tél követte. A munkanélküliek nagy tömege kóborolt mindenfelé, egyszerre tizenkét csoport is járta be naphosszat London utcáit, és kiáltozott kenyérért. Justin McCarthy 1903 januárjában cikket írt erről a New York-i „Independent” című lapban, és cikkében röviden így jellemezte a helyzetet:

„A szegényházakban nincs már több hely, hogy hová zsúfolják be a tömeget, amely éjjel-nappal ajtaik előtt kenyérért és hajlékért könyörög. Az összes jótékonysági egyesület kimerített már minden lehetőséget, hogy segítséget, élelmet nyújthassanak London pincéi és padlásai éhező népének. London különböző részeiben esténként szinte megostromolják az Üdvhadsereg otthonait az éhezők és munkanélküliek, akik hiába várnak hajlékra vagy akármilyen táplálékra.”

Elhangzott ellenem az a vád is, hogy túl sötét bírálat tárgyává tettem az angol állapotokat. De ki kell jelentenem, hogy éppen ellenkezőleg, az optimisták között én vagyok a legnagyobb optimista. Azonban nem annyira a politikai összesség nézőpontjából mérem az emberiséget, mint inkább egyénenként. A társadalom fejlődik, közben politikai gépezetek darabokra hullnak szét és „romok”-ká válnak. Anglia férfi- és nőlakossága egészségét, boldogságát a jövőben ragyogó színekben látom. De a politikai gépezetük jó része, amely ma visszaél velük, nem más, mint romhalmaz.

I. FEJEZET

A leszállás

– De hiszen ez merő képtelenség! – mondták a barátaim, akikhez támogatásért fordultam, hogy legyenek segítségemre leszálltomban a londoni East Endbe.

– Tanácsosabb lenne, ha a rendőrséget venné igénybe vezetőért – tették aggodalmaskodva hozzá, amikor már nagy nehezen megértették, hogy mire készül az az őrült, akinek jobban rendben voltak az ajánlólevelei, mint az elméje.

– Nincs nekem szükségem rendőrségre – tiltakoztam. – Egyszerűen le akarok ereszkedni az East Endbe, hogy a magam szemével nézzek széjjel. Látni akarom, hogyan, miért és miből élnek ott az emberek. Röviden, ott szándékozom élni közöttük magam is.

– Semmi szükség sincs arra, hogy ott lenn éljen – mondta mindenki, és arcukról lerítt a rosszallás. – Hiszen azt mondják, vannak ott helyek, ahol az ember élete két vasat sem ér.

– Épp ezeket a helyeket akarom látni – vetettem közbe.

– No, ez már azután túl sok! – hangzott föl egyhangúlag és teljes meggyőződéssel a válasz.

– Nem azért fordultam önökhöz – feleltem ingerült hangon, mert szinte bosszantott már, hogy sehogyan sem akarnak megérteni. – Idegen vagyok itt, és szeretném, ha megmondanák, mit tudnak az East Endről, hogy így valami kiindulási pontot kapjak.

– De hiszen mi semmit sem tudunk az East Endről. Valahol arrafelé kell lennie – és bizonytalan mozdulattal abba az irányba mutattak, amerre a londoniak nagy ritkán fölkelni látják a napot.

– Akkor hát elmegyek a Cook-féle irodába – jelentettem ki.

– Helyes – felelték megkönnyebbülten. – Cookék bizonyos, hogy tudni fogják.

De Cook, az útfölfedező, ösvénytaláló Thomas Cook & Son cég, az egész világ útjelző oszlopa, eltévedt utasok elsősegélynyújtója, minden habozás nélkül, a legnagyobb gyorsasággal és könnyedséggel tudomásomra hozta, hogy útba tud igazítani a legsötétebb Afrikában vagy Tibet belsejében, de London keleti kerületében, alig kőhajításnyira a Ludgate Circustől, nem ismerik ki magukat.

– Lehetetlenségre vállalkozik – erősítgette a Cook cég útmutatóinak és világítótornyainak a serege. – Olyan… hm… hm… olyan szokatlan dologra.

– Szíveskedjék talán a rendőrséghez fordulni – hangzott végső, megingathatatlan tanácsuk, amikor nagyon megbicsakoltam magam. – Mi nem szoktunk az East Endbe küldeni utasokat. Igaz, hogy nem is kívánják sohasem tőlünk, és egyáltalában semmit sem tudunk arról a helyről.

– Annyi baj legyen – vetettem közbe, hogy elhárítsam magamról a riasztó szavak áradatát, amelyek majdnem kisodortak az irodából. – Valamit azért mégis megtehetnek az érdekemben. Szeretném előre közölni magukkal, mi járatban vagyok, hogy ha valami bajom történnék, meg tudják majd állapítani a személyazonosságomat.

– Ó, értem. Ha véletlenül meggyilkolnák, fölismerjük a hulláját.

Olyan vidáman és hidegvérrel mondta, hogy abban a pillanatban már láttam is megmerevedett, megcsonkított holttestemet kőasztalra terítve, amint hideg víz csurdogál csöppenként végig rajtam, a Cook cég alkalmazottja pedig fölém hajol, és komor türelemmel végzi a megállapítást, végül aztán kijelenti: ez annak az őrült amerikainak a teteme, aki látni akarta az East Endet.

– Nem, nem – válaszoltam –, csak igazoljanak majd, ha összeakadnék a „bobby”-kkal.

A „bobby” szót némi büszkeséggel ejtettem ki, hogy már kezdtem pedzeni a bennszülöttek nyelvét.

– Ez a központi irodának föladata – felelte a hivatalnok, azután mintegy mentegetődzve hozzáfűzte:

– Igazán nem volt még ilyen esetünk.

A központi iroda embere hümmögött-hammogott:

– Szabály minálunk – kezdte el magyarázni –, hogy nem adunk fölvilágosítást ügyfeleinkről.

– Igen, de ebben az esetben ügyfelük kéri magukat, hogy adjanak szükség esetén fölvilágosítást róla.

A központi iroda embere megint hümmögött-hammogott.

– Természetesen tudom – vetettem közbe gyorsan –, hogy ilyen esetük nem akadt még.

– Ezt akartam magam is mondani – folytatta nagy határozottsággal –, ilyen esetünk még nem volt, és nem hiszem, hogy tehetnénk valamit az ön érdekében.

Ennek ellenére is egy, az East Endben lakó titkosrendőr címével a zsebemben hagytam el az irodahelyiséget, és onnan az amerikai főkonzulátus felé indultam. Itt végre találtam valakit, akivel „megcsinálhattam a boltot”. Ez a valaki nem hümmögött-hammogott, nem is ráncolta össze leplezetlen hirtelenséggel vagy egyszerű csodálkozással a szemöldökét. Pillanatok alatt megértettem vele magam és a tervem, amin egyáltalában nem ütközött meg. A második percben megkérdezte, hány éves, milyen magas vagyok, mennyi a testsúlyom, és fürkészően végigtekintett rajtam. A harmadik percben pedig, amikor búcsúzóul kezet fogtunk, ezeket mondta:

– Rendben van, Jack. Gondolok magára, és nyomon leszek. – Megkönnyebbülten sóhajtottam föl. Elégettem a hidakat magam mögött, és most már szabadon beleugorhattam az embervadonba, amelyről, úgy látszik, senki sem tudott semmit. Egyszerre azonban újabb nehézségre bukkantam ősz, pofaszakállas, tekintélyes képű kocsisom személyében, aki óraszámra hurcolt már rendíthetetlen nyugalommal végig a Cityn.

– Vigyen le az East Endbe – parancsoltam, amikor beszálltam.

– Hová, uram? – kérdezte őszinte csodálkozással.

– Valahova az East Endbe. Mehetünk!

A kocsim néhány percig céltalanul gördült tova, azután hirtelen megállt. A födél nem volt lehúzva, és így láttam, hogy a kocsis zavartan nézett le rám.

– Már csak megint megkérdezem inkább, kegyeskednék megmondani, hová méltóztatik?

– Az East Endbe – jelentettem ki ismét. – Nincsen semmi különösebb célom. Vigyen csak körül akárhol az East Endben.

– De hová, hol álljak meg, uram?

– Értsen meg – pattogtam –, vigyen le az East Endbe, de mozogjunk.

Úgy látszik, nem értette meg a dolgot, azonban mégis visszafordult, és morogva elindította a lovát.

London utcáin bárhol elkerülhetjük a szegények nyomorának megpillantását, míg ötpercnyi út akárhonnan a sikátorokba visz. De ahol most törtetett keresztül a kocsim, az a sikátorok végtelen szövevénye volt. Új, egészen másfajta nép hemzsegett a szűk kis utcákon, kicsire nőtt, nyomorult, sörtől átitatott alakok. Mérföldeket mentünk puszta kőfal és omladékok között, és amerre néztünk a szomszéd utcákban, mindenütt ugyanazok a kövek, ugyanazon nyomorúság képe meredt reánk. Itt-ott egy-két részeg férfi vagy nő tántorgott el, a levegő verekedéstől, káromkodástól volt terhes. A piacon reszkető öreg emberek, asszonyok keresgéltek a sárba szórt szemétben rothadt krumplit, babot meg zöldséget, míg a gyerekek, mint a legyek, úgy gyűltek rá egy csomó rothadó gyümölcsre, vállig turkáltak a folyékony, romlott halomban, és ott nyomban lenyelték a morzsát, amit kihalásztak, a félig poshadt darabokat. Egész úton egyetlenegy kocsival sem találkoztunk, az enyém pedig olyannak tetszett, mint valami egészen más, jobb világból való jelenség, mert csak úgy rohantak mindenfelől utána és mellette a gyerekek. És ameddig elláthattam, tömör téglafal, szutykos gyalogjáró és lármás utca terült el előttem, és itt először életemben csapott meg a tömegtől való félelem. Olyan volt a borzongásnak ez az érzése, mint a tengeriszony, a sokaság, mintha valami bűzhödt, óriási tenger hulláma lett volna, úgy hömpölygött felém, és utcáról utcára azzal fenyegetett, hogy magával ragad és elsodor.

– Stepney, uram, a Stepney pályaudvar! – kiáltott hátra a kocsis.

Szétnéztem. Valóban vasúti pályaudvar előtt voltunk. A kocsis tanácstalanságában erre tartott, az egyetlen ismerős pont felé, amelyről hallott már ebben a vadonban.

– Nos? – kérdeztem.

Értelmetlenül dörmögött valamit, hozzá a fejét csóválta, és nagyon szerencsétlen képet vágott.

– Nem vagyok ismerős errefelé – nyögte ki végre –, és ha nem a Stepney pályaudvart tetszik keresni, akkor vigyen el az ördög, ha tudom, mit akar az úr.

– Megmondom, mit akarok. Hajtson tovább, és keressen egy boltot, ahol ócska ruhákat árulnak. Mihelyt talál ilyet, menjen tovább a legközelebbi sarokig, ott álljon meg, kiszállok.

Láttam, nem sok bizalma van ehhez az eligazításhoz. Mégis nemsokára a járdához hajtott, és közölte velem, hogy talált egy ócskaruha-kereskedőt, valamivel lejjebb tőlünk.

– Nem méltóztatnék előbb azonban kifizetni? – kérte. – Hét shilling hat pennyt kapok.

– Jól van – nevettem el magam –, de akkor most láttam magát utoljára.

– Isten mentsen, de utoljára látom a nagyságos urat, ha nem fizet ki előbb – vágta vissza a kocsis.

Már egy egész sereg bámészkodó gyűlt a kocsim köré, nevettem, és az ószeres boltja felé tartottam.

Jókora fáradságomba került, amíg megmagyaráztam a kereskedőnek, hogy valóságos ócska ruhára van szükségem. Minden módon új és lehetetlen öltönyöket, nadrágokat akart rám erőszakolni, amíg végre előhozakodott egy halom ócskával, de nagyon titokzatos arcot mutatott hozzá, és sötét célzásokat tett. Nyilván éreztetni akarta velem, hogy milyen „jó nyomon” van, és hogy így a leleplezéstől való félelmemben mennél többet préselhessen ki belőlem. Valami tengerentúlról jött, bajba került embernek vagy magas rangú bűnösnek nézett, mindenesetre olyannak, aki bárminő áron ki akar térni a rendőrség elől. Én azonban addig vitatkoztam vele nagy hangon a holmik ára és belső értéke közötti óriási különbségről, amíg végre egészen kivertem fejéből előbbi gondolatát, és megállapíthatta, hogy kemény vevővel kemény munkája akadt. Utoljára is kiválasztottam egy erős, de eléggé elviselt nadrágot, kopott kabátot, amelyen egy szál gomb szerencsétlenkedett, egy pár, valahol, szénlapátolóknál már derekasan kipróbált csizmát, keskeny bőrszíjat és egy jó piszkos posztókalapot. A fehérneműm és a harisnyám azonban új és meleg volt, de olyan, amilyent amerikai polgár megszerezhet magának, ha rendesen folyik a dolga.

– Mondhatom, kemény legény – szólt a kereskedő színlelt csodálkozással, amikor átadtam neki a tíz shillinget, amiben a kiruházásért nagy nehezen megegyeztünk. – Akármi legyek, ha be nem járta már a Petticut Lane-t{1}. A nadrágja testvérek között is megér öt bobot{2}, ezért a csizmáért két shilling hatot megadna akármelyik dokkmunkás, nem is beszélve a kabátról meg az új harisnyáról, a flanelmellényről meg a többiről.

– Mennyit adna az egészért? – kérdeztem hirtelen. – Én tíz bobot fizettem értük, de nyolcért mindjárt vissza is adom. Rajta! Vegye meg!

A kereskedő azonban csak vigyorgott és a fejét rázta. Így kelletlenül meggyőződtem róla, hogy én jó vásárt csináltam ugyan, de az ószeres még jobbat.

A kocsisomat már egy rendőr társaságában találtam, amikor visszatértem. Összedugták a fejüket, és egészen elmélyedtek a beszélgetésbe. A rendőr erősen szemügyre vett, és különösen a hónom alatti csomag érdekelte volna, de mégis szó nélkül továbbállott, és átengedte sorsának a kocsist, hogy hadd háborogjon egyedül. A derék ember egy lépést sem akart tenni addig, amíg ki nem fizettem a hét shilling hat penny járandóságát. De mihelyt ez megtörtént, elhajtott volna velem akár a világ végéig is, közben pedig egyre mentegetődzött, és folyton azt magyarázgatta, hogy vigyáznia kell, mert némelykor nagyon különös pasasokra akad az ember London városában.

Ezek ellenére is azonban csak Highbury Vale-ig mentünk, London északi részébe, ahol a poggyászomat hagytam. Itt másnap munkáihoz láttam. Levetettem a cipőmet (nehezemre esett, mert könnyű volt és kényelmes), lehúztam magamról puha, szürke úti ruhámat, szóval az egész öltözékemet, és megpróbáltam beleilleszkedni a másik, ismeretlen ember ruháiba. Milyen szerencsétlen is lehetett szegény, hogy meg kellett válnia ezektől a rongyoktól, és hozzá olyan nyomorult kis összegért, amit a kereskedőtől kaphatott értük. Az alsóingem karjába bevarrtam egy aranypénzt (tekintélyes összeg, természetesen kis arányokhoz mérten), azután magamra vettem. Már leültem, amikor elgondolkoztam a bőség esztendein, amelyek puhává tették a bőröm, az idegeimet meg közel hozták a fölszínéhez, mert az ing olyan durva és érdes volt, mintha szőrből gyártották volna, és szentül hiszem, hogy a legszigorúbb önkínzó barátok sem szenvednek jobban, mint ahogy én szenvedtem az ingben a következő huszonnégy órában.

A ruhám többi részét már könnyebben magamra szedtem, csak éppen a lábbeliek állítottak nehéz föladat elé. A két csizma olyan kemény, olyan merev volt, mintha fából faragták volna, és jó ideig kitartón dögönyöztem öklömmel, amíg a lábamat bele tudtam erőszakolni. Még csak pár shillinget, kést, zsebkendőt, egy kevés barna cigarettapapírt és dohányt tömtem a zsebembe, és már le is botorkáltam a lépcsőn és elbúcsúztam rosszat sejtő barátaimtól. A háztartási alkalmazott, egy középkorú, közönséges asszony, nem tudta megállni, hogy el ne mosolyodjék, sőt még valami kuncogásfélét is hallatott.

Alig értem ki az utcára, máris éreztem, milyen más helyzetbe kerültem a ruháim révén. Az udvariasság egyszeriben eltűnt az alsóbb nép viselkedéséből, amellyel most érintkezésbe jutottam. Hirtelen, úgyszólván pillanatok alatt közülük valóvá váltam. Kopott, könyökben kifoszlott kabátom ismertetőjele és bizonysága volt annak, hogy melyik osztályhoz tartozom. A ruhám hasonlóvá tett hozzájuk, és az irántam eddig tanúsított alázatos, nagyon tiszteletteljes figyelem helyett most már pajtáskodás jutott osztályrészemül. A manchester-nadrágos, piszkos nyakkendős férfiak már nem „sir”-nek vagy „governor”-nek, hanem egyszerűen pajtásnak szólítottak; kedves, meleg hangzású szó ez, szív van benne és olyan vidámság, amely hiányzik a többi megszólításból. Governor! Zsarnokság és hatalom hangzik ki belőle és nagy tekintély, az alulkerült ember adója a magas polcon állónak, abban a reményben, hogy hátha engedékenyebb lesz hozzá valami kevéssel és megkönnyíti a terhét, ami más szavakkal annyit jelent, hogy alamizsnát kér tőle.

Nagy élvezetet is szerzett tehát egyszeriben ez a rongyos gúnya, amitől meg van fosztva minden többi, Európát járó amerikai. Rongyaim megszabadítottak az amerikaiaknak kijáró megrablás átkától, és egyenlőségi alapra állítottak az emberekkel. Sőt, még el sem telt a nap és már megfordult a kocka, és alázatosan mondtam „köszönöm, nagyságos uram”-ot egy úrnak, akinek a lovát tartottam, és aki egy pennyt dobott szolgálatkész tenyerembe.

Más, új ruhámnak tulajdonítható változást is tapasztaltam. Amint átvágtam a népes utcakeresztezéseken, észrevettem, hogy legalábbis nagyobb éberséggel kell kikerülnöm a járműveket, és nem került nagy fáradságba ráeszmélnem, hogy az életem ugyanannyival lett olcsóbb, mint a ruhám. Ha azelőtt megkérdeztem az utat valamelyik rendőrtől, rendesen azt kérdezte: „Omnibuszon vagy kocsin, uram?”, de most csak: „Gyalog?” – hangzott felém a kérdés. A vasúti állomásokon is harmadosztályú jegyet kaptam, mint valami egészen magától értetődő dolgot.

Ezekkel a dolgokkal szemben előnynek számítottam, hogy először láttam közvetlen közelségből és ismertem meg teljes mivoltában az alsóbb rendű népet. Ha ácsorgók, alkalmi munkások beszélgettek velem az utcasarkokon, úgy szóltak hozzám, mint ahogy természetes és egyszerű embereknek beszélniük kell, és eszük ágába sem jutott, hogy ellenszolgáltatást várjanak tőlem, amiért beszéltek vagy ahogy beszéltek.

Amikor pedig végre ismét az East Endbe kerültem, örömmel tapasztaltam, hogy már nem kísért a tömegtől való félelem: én is egy paránya lettem a tömegnek. A hatalmas, bűzös tenger átcsapott rajtam és fölöttem, vagy szép csöndesen belecsúsztam, és nem volt semmi félelmes benne – kivéve a szúrós alsóinget.

{1} Az a londoni utca, ahol ócska ruhát árulnak.

{2} Bob – a londoni köznyelven – shilling.