Alphonse Daudet

A nábob

Regény

Fordította:

Szávai Nándor

fapadoskonyv.hu

Tartalom

I. Jenkins doktor betegei

II. Ebéd a Vendôme téren

III. Egy hivatalsegéd emlékezései. – Rövid bepillantás a Területi Takarékpénztár életébe

IV. Első lépés a nagyvilágban

V. A Joyeuse család

VI. Félicia Ruys

VII. Jansoulet otthon

VIII. A Betlehem-intézet

IX. Nagyanyó

X. Egy hivatalsegéd emlékezései. – A szolgák

XI. A bej ünneplése

XII. Választás Korzikában

XIII. Egy spleenes nap

XIV. A tárlat

XV. Egy hivatalsegéd emlékezései. – Az előszobában

XVI. Egy közéleti férfi

XVII. Egy felvillanó kép

XVIII. A Jenkins-cseppek

XIX. A temetés

XX. Hemerlingue báróné

XXI. Az ülés

XXII. Párizsi drámák

XXIII. Egy hivatalsegéd emlékezései. – Utolsó lapok

XXIV. Bordigherában

XXV. A Lázadás bemutatója

Utószó

I. Jenkins doktor betegei

Egy november végi reggelen egy frissen beretvált, csillogó szemű, mosolygós ajkú férfi állt Lisbonne utcai kis palotája előtt: erős és egészséges volt, akár egy tölgy, válla széles, hosszú, enyhén őszülő haja vastag kabátgallérján. Robert Jenkins volt ez a férfi, a híres ír doktor, a Medzsidzse-rend és III. Károly spanyol király jeles rendjének lovagja, több tudományos és jótékony társaság tagja, a Betlehem-egyesület alapító elnöke, egyszóval Jenkins, az arzénos Jenkins-cseppek Jenkinse, az 1864-es év divatos orvosa s Párizs legelfoglaltabb embere. Éppen kocsijába akart ülni, amikor kinyílt a belső udvar első emeletének egy ablaka, és egy női hang félénken lekiáltott:

– Hazajön ebédre, Robert?

Ó, milyen jóságos, derűs mosoly világlott most fel a tudós apostol szép arcán, milyen gyengéd üdvözletet sugárzott szeme a felemelt függönyök mögött fehérlő, meleg köntös felé, a nyugodt és biztos házastársi szenvedélyét, amelynek a megszokás kötelékei adnak erőt és meghittséget.

– Nem, madame Jenkins, nem ebédelek itthon… – Szívesen szólította mások előtt a törvényes hitves e nevén, mintha valami belső elégedettséget talált volna ebben, tartozásának elismerését a nővel szemben, aki olyan derűssé tette életét…

– Nem, ne várjon meg. A Vendôme téren ebédelek.

– Igaz… a Nábobnál – mondta a szép Jenkinsné nagyon is észrevehető tisztelettel hangjában az Ezeregyéjszaka e hőse iránt, akiről egy hónap óta egész Párizs beszélt; majd, némi habozás után, gyengéden s nagyon halkan a nehéz függönyök mögül, hogy csak a doktor hallja:

– Ne feledkezzék meg arról, amit ígért.

Nyilván olyasmi volt ez, amit nehéz teljesíteni, mert amikor ígéretére emlékeztették, az apostol szemöldöke összehúzódott, mosolya megmerevedett, s egész arcára valami hihetetlenül kemény kifejezés ült ki; de csak egy pillanatra. Gazdag betegeik ágyánál a divatos orvosok arca hamar megtanul hazudni. Jenkins villogó fehér fogsorát mutatva nagyon gyengéd, nagyon meleg mosollyal válaszolta:

– Meglesz, amit ígértem, madame Jenkins. Most pedig csukja be gyorsan az ablakot. Nagyon hűvös a köd ma reggel.

Igen, hűvös volt a köd, de fehér, mint egy hófelhő, s szelíden csillogott a hintó ablakai mögött, az orvos kezében kiteregetett újságon. Amott, a komor és zsúfolt népi negyedekben, a kiskereskedők és munkások Párizsában, nem ismerik ezt a vidám reggeli ködöt, amely csak a széles sugárutakon ül meg; az ébredés nyüzsgése, a zöldséges kocsik, az omnibuszok, a csikorgó taligák folytonos áramlása már korán reggel megtöri, szétszaggatja, szerteszórja fehérségét. Minden járókelő magával visz valamit belőle viseltes felöltőjén, foszladozó kendőjén, egymáshoz dörzsöli durva kesztyűjén. Átitatja a reszkető zubbonyokat, munkaruhákra simuló esőköpenyeket; elvegyül az álmatlanságtól vagy alkoholtól forró leheletekben, betör az üres gyomrokba, megülepszik a kinyitó üzletekben, a fekete udvarokon, magasra kúszik a lépcsők korlátain és falain, egészen föl, a fűtetlen padlásszobákig. Ezért marad olyan kevés belőle ott künn. De Párizs e tágas és előkelő részében, ahol Jenkins betegei laknak, a fákkal szegélyezett, széles körutakon, a magányos folyóparton, a köd szeplőtlenül, egymást váltó rétegekben lebegett, könnyedén, akár a vatta pelyhei. Zárt, sejtelmes, szinte pazar látvány volt ez, mert a restség függönye mögött felkelő nap máris szétszórta enyhén bíborsugarait, amelyek a paloták ormáig húzódó ködréteget vörös kelmén nyugvó fehér selyemfátyolhoz tették hasonlatossá. Mintha egy nagy függöny védené a jómód könnyű, kései álmát, sűrű függöny, amely mögül semmi sem hallatszott, csak egy-egy kapu halk kattanása, a tejesek bádogedényeinek csörömpölése, egy ügető szamárnyáj kolompja, s mögöttük a pásztor ziháló, szaggatott lélegzete, s persze, a mindennapos körútjára induló Jenkins hintájának tompa dübörgése.

Először a Mora-palotába ment. Ez a csodálatos épület az Orsay rakparton fekszik, mindjárt a spanyol nagykövetség mellett, s hosszan elnyúló kertjeik szomszédosok. A főbejárat a Lille utcára nyílik, egy másik kapu a folyó partjára. A hintó nyílként suhant át a repkénnyel borított magas falak között, amelyeket erőteljes boltívek kötöttek össze, két messze hangzó csengettyűszó jelezte érkezését, s Jenkins egyszerre felriadt elragadtatásából, amelyet láthatón újságjának hírei okoztak. A kerekek zaja elhalkult a nagy udvar homokján, s a hintó, egy kecses fordulat után, a széles, kerek üvegtetővel fedett tornác előtt állt meg. A köd fátyla mögött vagy tíz kocsit lehetett látni, s angol lovászok árnyalakjait is, amint a herceg hátaslovait sétáltatták az év e szakában már teljesen száraz és csupasz akácfa sorában. Minden nyugodt, jól rendezett, biztos és pompás fényűzésről tanúskodott.

Hiába érkezem korán, mindig megelőznek – gondolta Jenkins, a kocsisorra pillantva, amelyhez most az ő hintaja is csatlakozott; de biztos lévén abban, hogy neki nem kell várni, emelt fővel, arcán magabiztos tekintéllyel sietett fel a hivatalos lépcsőn, amelyen oly sok remegő becsvágy s bizonytalan léptű nyugtalanság indul mindennapos útjára.

Már az előszobában is, amely magas volt és visszhangos, akár egy templom, és amelyet, bár éjjel és nappal egyaránt melegítők égtek benne, két óriási kandalló famáglyája is megtöltött sugárzó életével, már itt is érezni lehetett e ház fényűzésének langyos és mámorító légkörét. Üvegházra emlékeztetett, s gőzfürdőre is. Sok meleg és sok világosság; fehér faburkolat, fehér márvány, óriási ablakok, semmi fojtottság, sem elzártság, mégis egyenletes légkör, melyet egy ritka, kifinomult, ideges egyéniség számára teremtettek. Valahányszor látta, Jenkins mindig újra örült a gazdagság e mesterkélt napfényének. „Jó reggelt, fiaim”, köszöntötte a rizsporos hajú, széles aranyláncos ajtónállót, az arany és kék libériás, rövid nadrágos inasokat, akik sorra felálltak, hogy üdvözöljék, ujjával megkopogtatta a nagy ketrecet, amelyben apró selyemmajmok ugráltak visítozva, és fütyörészve megindult a pázsitvastagságú szőnyeggel borított fehér márványlépcsőn, amely a herceg lakosztályába vezetett. A jó doktor már fél éve látogatta a Mora-palotát, de most sem telt még be az örömnek és könnyedségnek azzal a kizárólagosan testi érzésével, amelyet e ház levegője ébresztett benne.

Bár a császárság első tisztségviselője lakott itt, semmi sem emlékeztetett ebben a házban hivatalra vagy poros aktakötegekre. A herceg csak azzal a feltétellel fogadta el az államminiszter és kormányelnök magas méltóságát, hogy nem hagyja el palotáját; csupán egy-két órára ment be mindennap a minisztériumába, hogy a szükséges aláírásokat elintézze, és hálószobájában tartotta a kihallgatásokat. Most is, már kora reggel, megtelt a várakozóterem. Komoly, aggódó tekintetű férfiak voltak itt, vidéki prefektusok, simára borotvált ajakkal és kormányzati oldalszakállal, kissé kevésbé hetykén ebben az előszobában, mint ott lenn, a székhelyükön; szigorú arcú, kimért mozdulatú bírák, fontoskodó képviselők, gazdag pénzemberek, parasztos külsejű, jómódú gyártulajdonosok, s közöttük, itt-ott, egy helyettes megyei tanácsos becsvágyón alázatos alakja, fekete frakkban, fehér nyakkendővel, ahogy kérelmezni szoktak; és mindannyian, állva vagy ülve, csoportokban vagy magányosan, a magas, zárt ajtóra függesztették hallgatag tekintetüket, sorsuk ajtajára, amelyen nemsokára diadalmasan vagy lehorgasztott fővel lépnek majd ki. Jenkins gyorsan áttört a tömegen. Mindenki irigykedve nézte az újonnan érkezettet, akit a bejárat melletti asztalnál mereven és fagyosan ülő, aranyláncos ajtónálló tiszteletteljes, s ugyanakkor bizalmas mosollyal fogadott.

– Ki van benn? – kérdezte az orvos a herceg szobájára mutatva.

Az ajtónálló kissé gunyoros szemhunyorgatással, s csak foga hegyéről vetett oda egy nevet, amely, ha meghallják, mélyen felháborította volna ezeket a nagyurakat, akik már egy álló órája várták, hogy az Operaház ruhatervezője befejezze látogatását.

Hangok zaja, felvillanó fény… Jenkins belépett a herceghez; ő sohasem várt.

A kormányelnök a kandallónak támaszkodva állt, kék prémes kabátban, amelynek lágy színe finomabbá tette kemény, gőgös arcát, s egy pierrette-jelmezt rajzoltatott, amelyet a hercegasszony visel majd legközelebbi bálján; épp olyan komolyan közölte utasításait, mintha egy törvénytervezetet mondana tollba.

– A gallért finoman fodrozza, az ujjakat viszont ne fodrozza… Jó reggelt, Jenkins… Máris rendelkezésére állok.

Jenkins meghajolt, s pár lépést tett ebben az óriási szobában, amelynek ablakai a Szajnáig húzódó kertre nyíltak, s a fekete fák vonalai mögött, melyeket mintha kínai tussal rajzoltak volna a köd lebegő hátterére, Párizs egyik legszebb látványát, a hidakat, a Tuilériák palotáját, a Louvre-t fogták egybe szögletes kereteikben. Néhány lépcsőfokon nyugvó, nagyon alacsony, széles ágy, két-három lakk szélvédő, szeszélyes és határozatlan arany mintákkal, s amelyek, akárcsak a kettős ajtók meg a vastag gyapjúszőnyegek, a hideg iránti túlzott félelemről tanúskodtak, itt-ott, mintha szétdobták volna őket, különféle székek, heverők, melegítők, valamennyi alacsony, kerek, puha vagy csábító formájú: ezt lehetett látni ebben a híres szobában, ahol a legkomolyabb és legléhább ügyekről a hangsúly változatlan komolyságával tárgyaltak. A falon a hercegasszony szép arcképe; a kandallón a herceg mellszobra, Félicia Ruys alkotása, amely a Szalonban nemrég első díjat nyert.

– Nos, Jenkins, hogy vagyunk e szép reggelen? – kérdezte a herceg a doktorhoz közeledve, miközben a ruhatervező a karosszékeken heverő divatrajzait összeszedte.

– És kegyelmességed, kedves herceg úr? Kissé sápadtnak találtam tegnap este a Variétében.

– Ugyan! Soha ilyen jól nem éreztem magam… Az ön cseppjeinek pokoli hatásuk van… Olyan élénknek, olyan frissnek érzem magam… Ha arra gondolok, milyen összetört voltam fél évvel ezelőtt…

Jenkins nem válaszolt, s nagy fejét az államminiszter prémköntöséhez közelítette, oda, ahol a közönséges emberek szíve dobog. Egy pillanatig hallgatta, de a kegyelmes úr csak tovább beszélt, azon a bágyadt, szenvtelen hangon, amely előkelő voltának egyik jellegzetessége volt.

– Kivel volt ott tegnap este, doktor úr? Ki az a hatalmas bronzszínű tatár, aki olyan nagyokat kacagott az ön páholyában?

– A Nábob, herceg úr… A híres Jansoulet, akiről most annyit beszélnek.

– Gondolhattam volna. Az egész terem őt nézte. A színésznők csak neki játszottak… Ismeri? Miféle ember?

– Igen, ismerem… Vagyis betegem… Köszönöm, kedves herceg úr, máris végeztem. Itt minden rendben van… Amikor egy hónappal ezelőtt Párizsba érkezett, az éghajlat változása kissé megviselte. Engem hívatott, s azóta nagyon megbarátkoztunk… Csak annyit tudok róla, hogy mérhetetlen vagyona van, Tuniszban, a bej szolgálatában szerezte, meg hogy jó szíve, adakozó lelke van, s hogy az emberiesség eszméi?

– Tuniszban? – szakította félbe a herceg, aki alapjában nem volt éppen érzelmes, sem emberséges. – Miért hívják akkor Nábobnak?

– Hogy miért? A párizsiak nem veszik azt olyan szigorúan. Nekik minden gazdag idegen nábob, bárhonnan jöjjön is… De a miénkre jól illik a név, a bőre barna, a szeme tüzesen csillog, s megszámlálhatatlanul sok pénze van, de mindjárt hozzáteszem, hogy a legnemesebb, legokosabb módon él vele. Neki köszönhetem – s most a doktor nagyon szerény hangon folytatta –, hogy végre tető alá hozhattam a Betlehem-egyesületet, amely a gyermekek tejellátásáról gondoskodik, és amelyet, mint épp most olvastam, egy reggeli lap, azt hiszem a Messager, „a század legnagyobb emberbaráti eszméjének” nevez.

A herceg szórakozott pillantást vetett az újságra, amelyet a doktor máris feléje nyújtott. Őt egy cseppet sem hatották meg ezek a reklámízű mondatok.

– Ez a Jansoulet biztosan nagyon gazdag – mondta hidegen –, Cardailhac színházát is ő pénzeli, Monpavon vele fizetteti adósságait, Bois-Landry versenyistállót, az öreg Schwalbach meg képtárat csap össze neki… Sok pénz kell ehhez…

Jenkins nevetett:

– De mindig a kegyelmes úrra gondol ez a szegény Nábob. Azzal a szent elhatározással jött ide, hogy ő is igazi párizsi lesz, s a herceg urat választotta példaképének. Nem is titkolom, hogy közelebbről is szeretné tanulmányozni eszményképét.

– Tudom, tudom… Monpavon már megkért, hogy ide hozhassa… De még várok, szeretném jobban megismerni… Vigyázni kell ezekkel a messziről jött, vagyonos emberekkel… Hiszen nem mondom… Ha másutt találkoznék vele, nem nálam, egy színházban, egy szalonban…

– Madame Jenkins éppen egy kis estélyt akar adni a jövő hónapban. Ha herceg úr megtisztelné a házunkat…

– Önhöz szívesen elmegyek, kedves doktor úr, s ha a Nábob is ott volna, nem bánom, ha bemutatják.

Ebben a pillanatban az ajtónálló benyitott.

– A belügyminiszter úr a kék szalonban van… Csak egy szóra jött… A rendőrfőkapitány úr lenn vár a galériában.

– Jó, jó – mondta a herceg –, máris megyek… Csak ezt a jelmezt akarom még megbeszélni… Mondja csak, izé mester, mi legyen hát ezekkel a fodrokkal? Viszontlátásra, doktor úr… Nincs más, ugye, csak a cseppeket kell szednem?

– Igen, a cseppeket – mondta Jenkins és elköszönt. Boldogan ment ki, hogy kettős szerencse érte: házában tisztelheti a herceget, s ugyanakkor lekötelezheti az ő kedves Nábobját. Az előszobában még több embert látott, mint amikor érkezett; új kérvényeik csatlakoztak a régi várakozókhoz, a lépcsőn sápadt, gondterhelt emberek siettek felfelé, és az udvaron is egyre érkeztek a kocsik, s kettesével komor, ünnepélyes körökbe sorakoztak, miközben ott fenn ugyanolyan ünnepélyesen vitáztak a fodrokról.

– A körbe – mondta Jenkins a kocsisnak.

A hintó a rakpartok mentén robogott, ismét átment a hidakon, a Concorde térre ért, amelynek képe most már más volt, mint előbb. A köd a Garde-Meuble palotája és a Madeleine görög temploma felé húzódott, s máris felcsillant itt-ott egy szökőkút villanó játéka, egy palota árkádsora, egy szobor felső része, s facsoportok, a Tuileriák rácsai mögött dideregve. Még nem tűnt el teljesen a fátyol, de helyenként felszakadt, egy-egy csíkot hasítva az utcák távlatából; s a Diadalív felé vezető, széles sugárúton máris gyors homokfutókat lehetett látni, kocsisokkal és lócsiszárokkal a bakon, meg a császárné dragonyosait, prémes, cicomás kantárokkal, kettős, hosszú sorokban, zablák, sarkantyúk csengését, pihent lovak prüszkölését lehetett hallani, s mindezt, mintha egy fényűző negyed reggeli játéka volna csupán, a háttér mélyéből előtörő és megint búvó nap gyengéd sugaraiban.

Jenkins a Royale utca sarkán szállt le. A nagy kaszinóépület földszintjétől a padlásáig inasok sürögtek-forogtak, s nyergeket poroltak, szellőztették a szalonokat, amelyekben megülepedett a sűrű szivarfüst, gyengén parázslott a hamu a kandallókban, s az éjjeli csatáktól még reszkető zöld asztalok ezüst tartóiban egyre remegett néhány gyertyaláng, de alig láthatóan a nappal tompa világosságában. A harmadik emeleten megszűnt a jövés-menés, elhalkult a lárma; ott volt a kör néhány tagjának a lakása. Ezek közé tartozott Monpavon márki is, akihez Jenkins doktor most felment.

– Hogyan! ön az, doktor úr?… Mi az ördög? Hány óra?… Senkit sem fogadhatok.

– Az orvosát sem?

– Senkit… Rendnek kell lenni, kedvesem… De ha már itt van, jöjjön be… Melengesse kicsit a lábát, míg Francis megfésül.

Jenkins belépett a hálószobába, amely szokványos volt, mint minden bérelt szoba, s a tűzhöz közeledett, amelyen különböző nagyságú bodorító vasak melegedtek, miközben Monpavon márki egy algériai motívumokkal díszített függöny mögött átadta magát inasa kezének. Pacsuli, cold-cream, égett szaru és haj illata tört elő a függöny mögül; időnként, amikor Francis kijött egy új vasért, Jenkins óriási toalettasztalt látott, ezernyi kis elefántcsont, gyöngyház és acélszerszámmal, ráspolyokkal, ollókkal, pamacsokkal, kefékkel megrakodva, s mellettük tálak, üvegek, tégelyek rendezett sorokban és címkékkel ellátva, és e sok holmi közt egy ügyetlen, már reszkető kéz, egy aggastyán hosszú, száraz keze, gondozott körmökkel, akár egy japán festő, amely habozva tapogatózott e sok apró fémedény és babaporcelán között.

Miközben rendbe hozta arcát, ami legkimerítőbb, legbonyolultabb foglalatossága volt reggeleinek, Monpavon a doktorral fecsegett, elsírta panaszait, de, mondta, a cseppek jó hatással vannak rá, valósággal megfiatalítják. Távolról, vagy ha nem látja az ember, Mora hercegnek vélhette volna, olyan nagyon utánozta beszédmódját. Ugyanazok a befejezetlen mondatok, a foghegyről odavetett sok ss… ss… ss…, a folytonosan ismétlődő „hogy mondjam”-ok meg „izé”-k, valami renyhe és fáradt, arisztokratikus makogás, amelyen érezni lehetett fölényes megvetését a beszéd szokványos művészete iránt. A herceg környezetében mindenki utánozni akarta ezt a beszédmódot, egyszerűséget színlelő gőgös hanghordozását…

Jenkins ma túlságosan hosszúnak vélte a beszélgetést, s felállt, hogy elmenjen.

– Isten önnel, mennem kell… látjuk a Nábobnál?

– Igen, nála ebédelek… megígértem, hogy elviszem hozzá azt az izét, hogy is mondjam?… Tudja, a nagy üzletünk… ss… ss… ss… Ha ez nem volna, nem is mennék… valóságos állatkert, az a ház…

Az ír doktor minden jóakarata ellenére is elismerte, hogy kissé vegyes társaság jár a barátjához. De hát nem szabad neheztelni rá. Nem tudhatja, szegény.

– Nem tudja, és nem is akarja megtanulni – mondta Monpavon keserűen. – Nem tapasztalt emberekhez fordul… ss… ss… ss… bármelyik élősdi jó neki. Látta a lovakat, amelyeket Bois-Landry megvétetett vele? Gebék azok, nem lovak. És húszezer frankot fizetett értük. Fogadok, hogy Bois-Landrynak hatezerbe kerültek.

– Nem hiszem… egy nemesúr! – kiáltott Jenkins a szép lélek felháborodásával, aki senkiről sem tételez fel rosszat.

Monpavon pedig mintha nem is hallotta volna:

– S csak azért – folytatta –, mert a Mora-istállóból valók.

– Igaz, ez a derék, jó Nábob valósággal bálványozza a herceget. Milyen boldog lesz, ha megmondom neki…

A doktor most zavartan elhallgatott.

– Mit mond meg neki, Jenkins?

Bármi nehezére esett, Jenkinsnek be kellett vallania, őkegyelmessége megengedte, hogy bemutassa neki Jansoulet barátját. Alig fejezte be mondatát, egy petyhüdt arcú, színes hajú és oldalszakállú, hosszú kísértet rohant elő a függöny mögül, két kezével fonnyadt, de szálegyenes nyakához szorítva világos, lila pöttyös selyem házi köntösét, amelybe teljesen beburkolózott, akár az édesség papírcsomagolásába. E hősi-komikus arcon a cold-creamtől fénylő hatalmas, hajlott orr volt a legfeltűnőbb, s a friss, éles tekintet, amely túlságos fiatalon csillogott a súlyos, ráncos szemhéj alatt. Jenkins betegeinek tekintete volt ez.

Monpavon nyilván nagyon felindult, hogyha kendőzetlen állapotban, ékítményei nélkül mutatkozott. Elfehéredő ajakkal, megváltozott hangon, s már cseppet sem selypítve valósággal rárivallt a doktorra.

– Márpedig, kedvesem, ebben a dologban nem ismerek tréfát… Egy húsosfazéknál ülünk mind a ketten, én meghagyom az ön részét, de megkívánom, hogy ön is hagyja meg az enyémet. – És mit sem törődve Jenkins csodálkozó tekintetével, folytatta: „Ezt egyszer s mindenkorra vegye tudomásul. Én ígértem meg a Nábobnak, hogy bemutatom a hercegnek, ahogy annak idején önt is bemutattam neki. Ne avatkozzék tehát olyasmibe, ami egyedül rám tartozik.”

Jenkins, szívére szorítva a kezét, esküdözött ártatlanságáról… Soha nem volt szándékában… Monpavon, ez csak világos, túlságosan jó barátja a hercegnek, semhogy más valaki… Hogyan is tételezhette fel?