WEINER SENNYEY TIBOR

A nagy eretnek

Tizenkét elbeszélés

fapadoskonyv.hu

Tartalom

OKTOGON

Baudelaire köpenyében

AZ UTOLSÓ LIPÓTMEZEI

Megtanulni repülni

CSÁSZÁR PANNÓNIÁBAN

Marcus Aurelius képzelt levele Solvából

AZ IGAZI VÁMPÍR

Báthory Erzsébet szökése Czóbel Minka elveszett regényében

A NAGY ERETNEK

Az inkvizíció és a meditáció

ÉNEK B. F. HUSZÁRÖNKÉNTES SZERELMÉRŐL ÉS HALÁLÁRÓL

A Rilke palimpszeszt

TAGORE BALATONFÜREDEN

A szentjánosbogarak és a költő szíve

CURZOLA SZIGETÉN

Marco Polo és a hasis

A MONTENEGRÓI NOTESZ

Egy Borges novella folytatása

A ZENTAI PRÓZAKERT

Regényt lopni

A HALLGATÓGÉP

HÁROM ÚT

Három kis sci-fi[Három üzenete érkezett]

OKTOGON

Baudelaire köpenyében

A körút embertömegében valaki megérintette a kezem, és rögtön tudtam, hogy ez az érintés az övé. Alakja olyan volt, mint gyermekkorom álmaiban, amikor a roncstelep felé emelt, egyre feljebb, egyre jobban, hogy az alattunk, értünk összegyűlt sokaság hangját ne halljam, hogy amikor már túl magasra emelt egészen egyszerűen elengedjen, és zuhanni kezdjek, mint a selyem, vagy inkább, mint egy darab rongy. Most azonnal éreztem, hogy ő az és hangtalan követtem. Ismertem ugyanis jó pár történetet, ahol hasonló, vagy éppen ugyanilyen esetekben valami pompázatos kastélyba, földalatti palotába vezette a vándort ez az alak, és ott hosszas beszélgetés után, végtelen értékű kincseket adományozott. Ám a körút már annyira tömve volt emberekkel, hogy hiába a félreérthetetlen jelzés, az érintés, nem tudtam követni, nem tudtam utána menni az Ördögnek.

AZ UTOLSÓ LIPÓTMEZEI

Megtanulni repülni

A változás talán nem is magában a történetben van, hanem a felismerésben. Mégis, egyre nehezebb kitapintani, mi volt a történet, és hol volt, kiben, vagy helyesebben kikben lakozott a felismerés akkor, amikor végérvényesen és megismételhetetlenül létrejött a változás, elindult, jobban mondva megindult, mint a vízcseppek a hegy mélységes fekete gyomrából, hogy elérjék a pólusuk másik felét, anyjukat és szeretőjüket: a tengert.

Végtelen idő óta nézett maga elé, alighanem ezt kéne hogy írjam. Végtelen? Pedig nincs végtelen idő, mint ahogy az univerzum sem végtelenebb és tömörebb, mint egy gyémántban a szén atomok, mégis az ő nézése azt sugallta, hogy nem volt kezdete, és ha valaki, valamiféle erőszakos külső tényező, véget nem vet neki, akkor bizonyosan soha nem fogja abbahagyni sem. Ám mégis ez volt a vége a történetnek. Valamennyien tudhatták, hogy innen már nem juthatnak tovább. Ott gubbasztottak körülötte, a hívei, vagy szerelmei, vagy szeretői, már én sem tudnám megmondani, és figyeltek élesen, mint szike császármetszés idején, és csak ők lehettek biztosak abban, hogy a változás részei.

Az intézet kertjében még az alig eldugott kamerák üvegszemei is közvetítették felénk azt, hogy hiába tudományunk fekete és önmagát megmenteni szándékozó kétségbeesett próbálkozásainak sorozata, íme ez a maréknyi őrült, ez a néhány szerencsétlen fattya sötét társadalmunknak, akárhogy is, de: megcsinálták.

Nem mertem elmondani senkinek gondolataimat, pedig az első perctől fogva figyeltem őket, láttam, vagy később megtudtam a történet szinte valamennyi részletét, mégsem ülök ott, kint a kertben, ő körülötte, vele. Hanem itt vagyok a falak túlsó oldalán, fehér köpenyben, amiként kezdtem, úgy fejezem be. Minket megfojt majd az idő, meghalunk, mert elaltatnak, amikor már bebizonyíthatóan túl öregek leszünk tudásunk alkalmazására, mert ez a törvény, az indok mindössze ennyi lesz, és nem lesz alkalmunk vitatkozni. Ők pedig akkor is, most már mindig, ott lesznek, együtt és elválaszthatatlanul, megmerevedett aranykort harcolva ki maguknak, iszonyatos áron. S én csak nézem majd a képernyők vibrálását, néha szólítanak, talán nem is engem, hanem az ő részüket, aki én vagyok, s az ő részük, aki én vagyok, majd megy, végigjárja az intézetet, végigmegy a cellákon, a magánzárkákon, jelentést ír, igyekszik arca mögé bújni, részt vesz, és véletlenül sem gondolkozik. De az „én” itt marad! Itt, és figyeli a képernyők vibrálását, azt, hogy ők ott vannak, ott, most is a kertben, néhányan ugyan, s köztük ő, ott, ugyanazzal a látszólagos őrülettel szemében, valójában pedig zseniális tisztánlátással, amellyel mindig is rendelkezett. Már akkor is, amikor elsőként találkoztam vele, s tudtam, vagy legalább is sejtettem, hogy a végzete lesz ez, valamenyiőnk végzete, ami az „ő” felismerése.

*

Az ápolónő riasztott, hogy letépi a lepedőket az ágyakról, két csücskét összefogja, és köpenyt formál belőle. Majd, mint akit senki nem tud visszafogni, mint aki gyilkolni készül, kirohan a kertbe. Odasiettem.

A folyosók neonjai végigkarcolták arcomat. Lehetséges megoldások sorozata szaladt végig tudatomon, receptek, nyugtatók nevei, vizsgálatok százai, és a jó öreg elektrosokk vibrálását hallottam már előre fülemben. Összegyűlt a nyál a számban.

Amint kiértünk a két fogdmeggel és az ápolóval az intézet kertjébe, láttam, hogy megsüllyed az egyébként biliárdasztalhoz hasonlatosan vízszintes kert, és lejteni kezd, és ő, mint a fekete nyolcas a rövid játék legelején veszettül gurulni kezd, csillogva pörögni, a lejtő sarkában lévő fekete lyuk irányába. Teljesen meztelenül, nyakában a lepedőből formált köpennyel nekiindult. Utána rohantunk, az ápolónő már az elején lemaradt, a két fogdmeget valami angyal gáncsolhatta el, míg én egyre gyorsabban és gyorsabban szaladtam lefelé, neki a fekete lyuknak, ő utána. Már majdnem utolértem, amikor elkezdte karjait le-föl, le-föl csapkodni, mintha szárnyai lennének, mintha repülni készülne, és a fekete lyuk egyre közelebb örvénylett, egyre nagyobbnak tűnt, én pedig megragadtam egyik karját, de ő csak tovább: le-föl, immár velem együtt. Le-föl. Le-föl! Sikoltani akartam, ahogy lebegtem belekapaszkodva, de nevetni támadt kedvem. Nevetni. Aztán közvetlenül az örvénylő fekete lyuk előtt felemelkedtünk, ő csak csapdosott, tökéletesen meztelenül, a szél belekapott csodálatos köpenyébe, én karjába fogództam, és az intézet fölé repültünk. Végül körözve, szépen süllyedni kezdtünk, egyenesen a fekete lyuk felé, aztán nyíl egyenesen, mintha minden előzetes megfontolás és jelzés nélkül történt volna, pedig úgy tűnt mondott valamit, mintha sugdosott volna, csak már nem tudom mit, nem emlékszem melyek voltak a szavai, a sok szó közül, amely a nyelvben használatos, amely akkor oly fontosnak tűnt, melyben benne foglaltatott a megfontolás és a végső katasztrófa előtti utolsó jelzés… Lezuhantunk.

Két hétig feküdtem a kórházban, s még kettőig írtam a jelentéseket, hogy miért szaladtam teljes erőből bele egy fatörzsbe az egyik betegem oldalán, fejjel ráadásul.

Mindvégig az újabb találkozásra készültem.

Tudtam, hogy vár. Tudtam, hogy nincs más, aki ugyanazt látta, amit én. Tudtam, hogy repültünk, még akkor is, ha az úgy tűnt, mintha nekirohantunk volna egy fának.

Amikor visszamentem az intézetbe nem vele kezdtem rögtön. Nem akartam, hogy gyanút fogjanak. Nem akartam, hogy gyanút fogjon, hogy tudom.

Egy ablak előtt ült. A teremben nem volt rajta, rajtam, és a kamerán át minket figyelőkön kívül senki. Mondhatnám: ötszemközt voltunk.

*

Úgy terveztem, hogy szépen, nyugodtan mellé lépdelek, megkérdezem, hogy van, jegyzetelek a noteszembe és megteszem azt, amit a főorvos az én javaslatomra, valamennyi doktor beleegyezésével szigorúan megtiltott. Papírt és tollat adok neki. Papírt és tollat. A lehető legnagyobb szabálysértésre készültem tehát, szakmám és életem kockáztatásával. Lépés. Lépés. Megáll. Kérdez. Közelebb. Lehajol. Mintha pulzust, mintha szívritmust. Odacsúsztat. Kiegyenesedik. Hátrébb lép. Még kérdez. Még hátrébb. Ki, és meghajol. Ennyi. Így gondoltam, de ahogy előrébb léptem, ő felugrott a fotelből, odarohant hozzám, teljesen meztelenül, nyakában a lepedővel, átölelt, és nagyon gyorsan neveket mondott, hogy szinte összefolytak, hogy szinte teljesen egy, egyetlen névnek tűntek, de több név volt, több talán sosem létezett név. Rögtön tudtam, hogy ezek a repülő emberek nevei, de mielőtt bármit kérdezhettem volna, berontottak a fogdmegek és egy ápoló beadta a nyugtatót. Még tartottam, még öleltem, ahogyan lassan elernyedt, éreztem a könnyei koppanását fekete cipőmön.

Ragaszkodtam hozzá, hogy én csináljam végig rajta az elektrosokk-kezelést. Nem tudtam, hogy mit teszek pontosan. Kiégetem a bánatot? Igen! Hol vagy bánat? Hol? Gyere, bánat! Perzselődj! Vagy megölöm, ami biztos, hogy neki áldás lesz. Már régóta csak haldoklott, olyan rég volt, hogy elvettük tőle a papírt és a tollat, olyan rég. De nem tudtam megölni, bármilyen magas volt is az áramütés, mindig életben maradt. Nagyon szerettem ekkor már. Nagyon.

CSÁSZÁR PANNÓNIÁBAN

Marcus Aurelius képzelt levele Solvából

1.

Uralkodok, mégis gyilkolok. Öldöklésem terét, azonban igyekszem csak a csatatérre kiterjeszteni. Ott az ellenségből a rosszat, a gonoszt akarom kiölni, mert az örök és halhatatlan lelket tisztelem benne. Bármilyen barbár. Bármennyire más.

2.

Vajon valóban mások ezek a markomannok és kvádok, akik ellenünk törnek? A Limesnél töltött hosszú háborúskodás az embert azzal az érzéssel tölti el, mintha mindig és mindenütt a határnál állna. Mert minden valaminek a határa.

Vajon mi valóban ezeket a határokat védjük a barbárok betörésétől, vagy a barbárokat védjük attól, hogy mi kitörjünk önmagunkból?

Nem önmagunk ellenségei vagyunk-e, midőn kerülő utak helyett és ahelyett, hogy nyílegyenesen törnénk a célra, erődökben állomásozunk? Jó-e, hogy miként, jó Hadrianusunk Britanniában, azonképpen én itt, Pannóniában, egyre inkább csak erősítem a határokat? Én magam, pedig gyengülök.

3.

Nincsen vas, ami el ne olvadna az idő tüzében.

Nincsen határ, amit el ne olvasztana az idő.

Egyre több katonát toborzok, már a helyi népekből is van gyalogságom, s az ellenséget úgy büntetem, hogy erődöt építek területeikre.

Ismersz, Serenus, tudod, hogy méltó szeretnék lenni az engem létrehozó világrendhez. Tudod, hogy nem akarok idegen lenni saját hazámban. Tudod, hogy nem szoktam váratlan eseményként bámulni, ami napról-napra történik.

Ezért harcolok a végeken, és azért mert itt, Pannónia Limesén is, római vagyok görög lélekkel.

4.

Amikor tegnap lovammal a csata hevében az ellenség közé vágtattam, karom volt a kard és lábam volt a lovam.

Légiósaim új erőre kaptak, midőn látták császáruk az első sorban rombolja a vadak félelmetes harcosainak húsát, s lovam patái csontjaik ropogásán szállt egyre mélyebbre.

Nem tudom hány végtagot nyestem le tövéről, hány torkot vágtam el, de bízok benne, hogy az isten, majd az anyagi buroktól, kéregtől, szennytől elvonatkoztatva szemléli bennük is, és bennem is azt a lényegi értelmet, amely belőle fakad és beléje tér vissza.

Ha eljön az idő, újra egy leszek azokkal, akiket tegnap elpusztítottam.

Ezért mindig a rosszat, a rothadást, a kórt akarom elölni bennük, hogy ha majd újra azonos leszek halhatatlan részükkel, ahogy te mondanád, Serenusom, jó oldalukról ismerjem őket meg.

Légiósaimat arra tanítom, hogy saját testburkukat ne vegyék figyelembe. Ne vesztegessék idejüket azzal, hogy ruhára, hírnévre, lakásra, színpadi kellékekre figyelnek.

Mert három részből állunk: testből, párából, értelemből.

Egyedül a harmadik a miénk.

5.

Amikor szembe kerültem a markomann vezérrel, ki őrjöngve rohant rám a fák közül, éreztem, hogy benne a barbár jövő közelít nagy gyorsasággal Róma felé.

Köröttem harcoló leghűbb testőreim sem tudták megakadályozni, hogy merész ugrással, el ne döntsön lovastul.

Egyetlen pillanat volt az egész.

A felém vetődő vezért tökéletes gömbnek éreztem. Kiegyensúlyozottnak, s vadságában volt valami aranyló is.

Hiszen olyan, mint én. Ha egyszer elhalt, soha vissza nem térhet ebbe a létbe, hanem majd mindörökre eltűnik másokba. Bár bal kezem sutább, mégis hozzászokott, hogy erősen tartsa a gyeplőt, éppen így én sem lepődtem meg, hogy ez a harcos most teljes létének súlyával létem törékenysége ellen tör.

Erre készülök minden percben, akár írok, akár csatában vagyok.

6.

Tudod barátom, hogy elmélkedésem fő tárgya éppen az, hogy milyen állapotban kell lennie a testnek és a léleknek a halál pillanatában, milyen rövid az élet, micsoda feneketlen űr a múlt és a jövő, milyen esendő az anyag.

Amikor méltó ellenségem rám támadott felkészült voltam és örültem érkezésének.

Azért volt méltó, mert ő is ekképpen érezhetett.

Lovamról ugyan ledöntött, s ott feküdt rajtam, de mellkasába mélyen befúródott tőröm.

Lelöktem magamról.

7.

Ekkor néztem meg csak jobban az arcát.

Nálam jóval nagyobb és erősebb alkatú férfi, íme, még mosolyog, mikor szájából szőke szakállára vér bugyog, és mellében ott csillog a tőr.

Lehajoltam mellé.

Még nem volt halott.

Megfogtam a tőr markolatát, s ő nagy erejéről téve bizonyságot ráfonta ujjait gyöngéden kezemre. Szemében azt vizsgáltam mi a fájdalom.

Mintha egy öreg, szakállas bölcs, széttárt kezekkel óvta volna a percet, amiben két ellenség, két igaz harcos, két barát találkozott.

Magamban azt vizsgáltam mi az élvezet.

Gyengéden húzni kezdte magába tőröm.

Kezein azt éreztem mi a halál.

Amikor felálltam légiósaim rivallva újultak meg erejükben.

Szomorúan vizsgáltam magamban mi a hírnév.

Ott álltam a markomann kihűlő porhüvelye mellett, minden irányban győzedelmes csapásokkal törtek előre légiósaim.

8.

Ebben a világban vagy a kényszerű végzet és az áthághatatlan rend, vagy a kéréssel engesztelhető gondviselés, vagy szeszélyes és gazdátlan összevisszaság uralkodik. Bárhogy is legyen, a bennünk élő és irányító értelemnek van egyedül igaz léte.

Mindent elsodorhat a végzet, a rend, szeszély, az összevisszaság, de értelmünk tiszta marad.

S ha van gondviselés, az látni fogja, hogy a mi engesztelődésünk az értelmünk, melyet meg kell őriznünk minden időkben.

9.

Nem üldöztem a visszavonulókat.

Nem illik, nem tettem.

Kezdeményezni kell a dolgokat, nem üldözni.

Serenusom, barátom, így harcolok Solvában, és szinte egy vagyok légiósaimmal.

Nemsokára majd mi sem leszünk sehol, s azok a dolgok sem, amiket most látunk, sőt egyetlen ember sem azok közül, akik most élnek.

Mert minden eleve úgy keletkezett, hogy változzék, módosuljon, elpusztuljon, hogy helyébe sorjában más és más keletkezhessék. Mi is így keletkeztünk, s a mi helyünkbe is jön majd valami más.

10.

Minket az eljövendő korokkal nem a vér és a mag rokonsága köt össze, hanem az értelem közössége. Ők látni fogják, hogy mi, akik a Limest védjük az istenek útján jártunk, mert minden határ, és mindent védeni kell, amíg lehet.

Jusson eszedbe, Serenus, az ifjú Vergilius otthoni mezein, Ovidius száműzetésében, Martialis Hispániába visszatérvén!

Ugye, milyen oktalan dolog ragaszkodni bármihez is?

Miden egy közös tőről fakad, és ezer irányba nyílik szét, így tehát a mellettem heverő markomann, e daliás ellen is egy lényegében velem.

Kihúztam a tőrt melléből.

Micsoda kis rész jut egy-egy emberre a végtelen és mérhetetlen időből!

Természetem vitt arra, hogy a tőrt mellkasa felé irányítsam, mikor rám vetette magát, s úgy tettem, ahogy természetem mondta. Ma az én természetem volt erősebb.

Serenus, te, aki polgára vagy a városnak, tudod, hogy minden élet jó, és minden élet, miként a színdarab egyszer bevégeztetik.

Azt mondod, sokan úgy kiáltanak ilyenkor fel, hogy én még nem játszottam végig az öt felvonást, csak hármat?

Talán mondanak ezek az emberek valamit.

Csakhogy az életben már három felvonás is olyan, akár egy egész dráma.

Sőt, talán egyetlen jelenet is.

Mert mi zajlik itt? Róma drámája? Pannónia drámája? A barbárok drámája? A császár drámája?

Csak egy jelenet mindez, amelyből békésen térünk majd vissza ahhoz, aki békével is bocsátott utunkra.