Henri Allorge

A nagy kataklizma

Regény a századik századból

A francia Akadémián pályanyertes mű

(Részlet)

Fordította:

Schmidt József

fapadoskonyv.hu

© Fapadoskonyv.hu Kft., 2010

Minden jog fenntartva.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

A borító Kovács G. Tamás munkája.

ISBN 978-963-299-934-0

ELSŐ RÉSZ

A meteorométer és a telefot

– Kedves papa, milyen idő lesz két hét múlva, azaz a második hold harmadik napján?

– Mindjárt megmondom neked, kedves Sinusia. Hadd nézem meg a meteorométert.

Ez a kissé feltűnő párbeszéd Sphéridès Altaïr tanár dolgozószobájában vagy inkább laboratóriumában folyt le, a Jupiter-fasor legszebb lakásai egyikében Kentropolban, időszámításunk 9978. esztendejében.

Hozzá kell tennünk, hogy Kentropol a 9000. év óta a fővárosává lett annak a tömegnek, amely a 8960. évi rettenetes kataklizmák folytán a Földközi-tenger mellékeiről, különösen az afrikai partokról, ide menekült. Itt pontosult össze a föld érezhető kihűlése következtében az emberi nemnek, legalább legcivilizáltabb képviselőinek, élete.

Kentropol a valamikor Tunisznak nevezett területen feküdt. Itt voltak a legtudósabb mérnökök, matematikusok és csillagászok ebben a században, amely jobban megérdemelte a Tudomány korszaka nevet, mint bármely másik. De más nagy városok is voltak, amelyek mindegyikében igen kiváló férfiak éltek: Hérakleopol, Marokkó helyén; Colombopol, Amerika egyetlen maradványa; Australopol, ahol Ausztrália élt tovább; Gangopol, India fővárosa, és Sinopol, a mandarinok ősi birodalmának utolsó nyoma. A föld népessége nagyon megcsökkent, de a még élő emberek csaknem mind lángelmék vagy kiváló és igen művelt szellemek voltak.

Altaïr tanár ezalatt megnézte a meteorométer nevű igen érzékeny műszert, amelynek segítségével meg lehetett állapítani, hogy milyen idő lesz.

– Reggel egy kis eső lesz – mondotta –, de délután s a következő két napon igen szép lesz az idő.

– Ah! Annál jobb. Mert Aphélia és Parhélia Elliptine barátnőimmel, fivérükkel, Hélikosszal, és Triagul Parabolis úrral tervbe vettük, hogy kirándulunk Páris és London romjaihoz.

– Igen jól van, gyermekem, de vigyázzatok! Számba kell venni, hogy még ily rövid utazáson is történhetnek balesetek. Avionjaink ugyan csodásak és bátorságosak, de tökéletességük ellenére egy kicsiség megzavarhatja a precíziós gépek működését.

– Légy nyugodt, atyám! Hélikos, amint tudod, elsőrangú mérnök; Parabolis úr igen komoly és igen ügyes fiatalember; én magam elég erős vagyok az elméleti és gyakorlati mechanikában.

– Jól tudom, Sinusia. Mindig büszke vagyok, ha arra gondolok, hogy a Tudományok Világakadémiája neked ítélte oda nagydíjai egyikét Tanulmány a villanyosság néhány új házi alkalmazásáról című művedért.

– Hasznát vettem a te tudós előadásaidnak.

– Ez mindegy. Legyen rá gondotok, hogy lássátok el magatokat szállóernyőkkel és huzal nélkül való telefonokkal, hogy szükség esetén segítséget kérjetek. Én könnyen segítségetekre röpülhetek könnyű aeroplánommal, noha óránkint alig tesz meg ezer kilométert…

– Ne félj, kedves papa! Inkább arra gondolj, hogy felőrlő munkásságodat pihenjed ki, s ha kedvemre akarsz tenni, jöjj nyomban a szalonba s végy magadhoz egy tubus illatszert. Én a házi munkához látok.

Itt meg kell magyarázni, hogy „egy tubus illatszert magához venni” Kentropolban annyit jelentett, mint valamikor, például a huszadik század barbárjainak idejében, egy csésze teát inni. Ezek az illatszerek nem csupán kellemesek voltak, hanem táplálók és idegcsillapítók is.

Mialatt a tanár lelkesen folytatta számításait, leánya, mint az imént mondta, háztartási teendőkkel foglalkozott. Már régóta gépekkel, illetőleg a villanyosság felhasználásával végeztek mindent. Minden ház kapott villanyosságot s igen egyszerű gépezetek segítségével, minden közvetítő huzalrendszer nélkül, tetszése szerint való energiává változtathatta. Ez a villanyosság szüntelenül, mint az eső, özönlött ama nagyszámú fejlesztő állomásokról, amelyek részint az óceán partvidékein, részint a Szaharában voltak felállítva, s a tenger árját használták föl, illetőleg a nap hevét gyűjtötték össze. Ez a két gigászi erőforrás minden látszat szerint csak akkor fog elapadni, ha maga az élet is megszűnik a földön. A villanyáramok szünet nélkül keringtek a levegőben, s működésbe hozták a gyártelepek, sőt a repülőgépek motorjait is. Csak egy fogantyúhoz kellett nyúlni, s már megindult a villanyos áram, s épp oly könnyen hozta működésbe a legfélelmesebb gépeket, mint a legfinomabb műszereket.

Amit villanyossággal nem lehetett megcsinálni, azt cselédekkel végeztették. De ezek nem voltak az emberi család tagjai, hanem különös fajú, igen értelmes, nagy majmok, akikkel egy kezdetleges nyelv segélyével meg is érttethették magukat az emberek. Így Sinusia cselédje egy Josette nevű izmos és ügyes nősténymajom volt.

Sinusia azzal kezdte, hogy kisöpörte, ha ugyan ezt lehet mondani, a lakosztályt. Ezt a műveletet igen kényelmesen végre lehetett hajtani – néhány villanyos kisülés segítségével, amelyeknek az volt a hatásuk, hogy minden port, akárhol volt is, lesodortak, s egy külön burába gyűjtöttek, ahol aztán egy erősebb kisülés illóvá tette. A bájos gazdasszony aztán az ebédet készítette el. Ez igen könnyen ment, mert már nem voltak meg azok a durva táplálékok, amelyekkel az emberek annyi évezreden át beérték. A vegytan haladása lehetővé tette, hogy rendkívül tápláló élelmet kis térfogatú labdacsokba sűrítsenek össze. De az orvosok rájöttek, hogy a megoldásnak ez a módja veszedelmes volna, mert a gyomornak és a beleknek sorvadására, aztán megsemmisülésére vezetne. Ennélfogva inkább pépeket és folyadékokat alkalmaztak, amelyeknek azonkívül az az előnyük is megvolt, hogy épp oly finom, mint változatos ízekkel örvendeztették meg a gourmet ínyét. A vegyész-szakácsok valóságos, a zenéhez hasonlítható művészetté tették mesterségüket.

Sinusia tehát nagy gonddal válogatta össze gyógyszerészeti éléstárában a pépeket és a folyadékokat az esti étkezéshez. Az összeválogatásnál az évszakok, az időjárás, a személyek kora és egészségi állapota voltak az irányadók. Ilyen számítás és adagolás alapján állították össze a mindennapi étlapot.

Minta-gyártelepek állították elő az egészségtan követelményeinek teljesen megfelelő módon ezeket a pépeket, amelyeket kis kockák alakjában szállítottak (mint a karamellt vagy a gyümölcssajtokat), úgyszintén ezeket a folyadékokat is, amelyeket mindenféle nagyságú üvegekben szolgáltattak ki. A gazdasszonyok tehát igen könnyen, tetszésük szerint a legötletesebb ízkeverékeket állíthatták elő.

Sinusiának arra is volt gondja, hogy a ruhákat kikefélje, vagy helyesebben: beillessze a „vasaló-tisztogató” nevezetű fürge gépbe, amely néhány pillanat alatt kiporolta és egyúttal ki is vasalta azokat, mintha tüzes vasaló volna. Kentropol lakóinak ruházata a lehető legegyszerűbb volt: testhez álló kabát, nadrág és lábszárvédők. A nők úgy öltözködtek, mint a férfiak, kivéve, hogy azonkívül igen kurta szoknyát is viseltek, mint a skót felföld lakói s többet adtak az eleganciára. Általában csinosak voltak, sőt kacérok, de sohasem túlozták azt, amit valamikor úgy neveztek, hogy „divat”.

Miután Sinusia hamarosan elvégezte a dolgát, a szalonba ment, ahol néhány illatszeres tubust készített atyja számára. Ezek a tubusok kiszélesedtek a végükön, amely művészi módon virágalakúvá volt mintázva s ha „magához akarta venni” az ember, elég volt egy gombot megnyomni, s belélekzeni a virágpártákat, amelyeknek anyaga tiszta volt, mint a kristály, de könnyebb és kevésbé törékeny.

Altaïr tanár csakhamar megjelent.

– Nem vagy fáradt, kedves papa? – kérdezte a fiatal leány.

– Egy kissé, gyermekem; de olyan szép az a munka, amelybe belefogtam: a Mars bolygón lakó testvéreinkhez szóló felhívással foglalkozom, egy új bolygóközi ábécé tárgyában, amely még egyszerűbb és világosabb, mint az, amely egy század óta használatban van.

– Ez valóban lelkesítő tárgy. De egészségeddel is kell törődnöd. Vedd ezt a tubust és szívd be idegcsillapító és erősítő illatszertartalmát!

– Köszönöm, kedves Sinusia. Ez csakugyan jót tesz nekem.

– De már alkonyodik. Már alig látni. Meggyújtom a mikrobákat.

– Légy oly szíves.

A fiatal leány megfordított egy kommutátort, s az egész szobát zöldes világosság töltötte be, amely fényes is volt, szelíd is. Ezt a csodás világítást villódzó mikrobák szolgáltatták, amelyek a szalon falaira erősített csövekbe és golyókba voltak zárva. De ezek a mikroorganizmusok, amelyeket évszázados kiválogatás árán tenyésztettek ki, csak villanyos szikra izgatására jöttek villódzásba. Ellentétes szikra hatása alatt megint elhomályosodtak.

– Kedves leányom, szólt az öreg tanár gyöngéden, tökéletes asszony vagy, amilyen szegény anyád volt, akit egy megsemmisítő rövid áram oly korán ragadott el tőlünk.

– Szegény mama!

– Ezért nem ajánlhatom neked eléggé az óvatosságot. A mi modern életünkben félelmetes és egy kissé még titokzatos erőktől vagyunk körülvéve. Féljünk a Természetnek tudattalan, de rettenetes bosszújától! De másról akarok veled beszélni, gyermekem. Nem gondolsz-e a férjhez menésre? Erről a tárgyról valamikor beszélni sem mertek a leányokkal. Ebbe a kérdésbe különben egy oly tényező vegyült, amely régóta divatját múlta: a szerelem. Szerencsére, ma már kevésbé vagyunk barbárok.

– Igen, kedves atyám, olykor gondolok a férjhez menésre. Nem tudom, mi volt az a szerelem, amelyről a régi könyvekben olvashatunk; valami nagyon bolond és nagyon erkölcstelen dolog lehetett. De jellemző tulajdonságaim alapján kiszámítottam egy nekem matematikailag megfelelő férj tulajdonságait, s arra az eredményre jutottam, hogy körülbelül Triagul Parabolis úr volna hozzám való. Ő, azt hiszem, ugyanezt a megfigyelést tette.

– Sejtettem, Sinusia. Parabolis úr disztingvált, kedves és nemes jellemű fiatalember. De attól tartok, hogy nem elég tudós.

– Ez csakugyan az ő gyönge oldala, s elismerem, hogy a mi korunkban ez nagy hiba. De könnyen letehet róla. Majd szemmel tartom. Különben is kénytelen lesz tudását kiegészíteni, mert Kentropol törvényei szerint egy férfi sem léphet házasságra, míg szigorú vizsgálaton nem esett át, s ki nem mutatta, hogy jó matematikus, jó fizikus, jó vegyész és jó csillagász.

– Igen, törvényeink helyesen követelik meg e tágkörű ismereteket azoktól, akik családot akarnak alapítani. Ma már nem lehetséges a Tudomány segítsége nélkül élni, amelynek kincsesháza napról-napra gyarapodik. Persze éppen ez a gazdagság az oka, hogy egyre nehezebben sajátítható el. Szükséges tehát, hogy az értelem mind inkább fejlődjék.

E pillanatban rózsás világítás töltötte be a szalont, semlegesítve a mikrobák zöldes világítását.

– Telefoni közlés – mondta Sinusia.

Csakugyan ez volt a jelzés, amely a régi csengetés helyébe lépett. Nem volt többé látható felfogó és továbbító készülék: elég volt a mennyezet felé beszélni. A telefon, huzal nélkül, hangosan szólt.

Csaknem nyomban utána egy mértani ábra rajzolódott a mennyezetre: egy parabola, amelybe egy háromszög volt belerajzolva.

– Ő az! – kiáltott a fiatal leány örömmel.

Csakugyan ez volt Triagul Parabolis világító pecsétje. A jel csakhamar eltűnt s felváltotta a fiatalember arcának kinématografikus vetülete – ama csodálatos készülék segélyével, amely a telefot nevet kapta s a távolba látást megvalósította.

– Halló! Sphéridès Altaïr tanár úr?

– Ő maga. Hallom önt, kedves Parabolis – felelte a tudós, s működésbe hozta a maga telefotját, hogy képmását Triagulnak megjelenítse.

A tanár most látta, hogy Triagul szertartásosan meghajtja magát, s e szavakat hallotta:

– Sphéridès Altaïr tanár úr, van szerencsém öntől Sinusia kisasszony kezét megkérni.