LOVÁSZY MÁRTON

A nagy kísérlet

Regény

fapadoskonyv.hu

Tartalom

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

XX.

XXI.

XXII.

XXIII.

XXIV.

XXV.

XXVI.

XXVII.

XXVIII.

XXIX.

XXX.

Sem különös örömmel, sem túlságos büszkeséggel nem tölt el az a tudat, hogy ebben az órában, amikor ezeket a sorokat írom, én vagyok az egyetlen ember, aki a sors csodálatos akarata folytán ismerem dr. Szerdai Miklós barátom érthetetlen regényét. Hogy mi történt ezzel a tehetséges fiatalemberrel, Dr. Venczel professzor titkárával és könyvtárosával, azt e pillanatban nem sejti senki más, csak én, aki kilenc év múltán elolvashattam Szerdai Miklós naplóját, olyan izgalommal és fölzaklatottsággal, amilyenhez hasonlóra nem is emlékszem.

Mielőtt ezt a példátlan naplót átadnám a nyilvánosságnak, el kell mondanom az eset előzményeit, valamint körvonalaznom kell azt a barátságot, amely Szerdai Miklóshoz fűzött.

Az egyetemi évek alatt ismerkedtem meg vele és hamarosan megszerettem ezt a kissé zárkózott, de alapjában gazdag kedélyű fiatalembert, aki nagyon sokat tanult, olvasott, gondolkozott, de igen keveset beszélt. Gyakran órák hosszat ültünk egymás mellett szótlanul és sakkoztunk vagy rejtvényeket fejtettünk, ha pedig mégis beszélni kezdett és elárult magáról valamit, az inkább a jövőre, terveire és álmaira, mint a múltra vonatkozott. A tanári pályára készült, nagy lelkesedéssel és szellemi fölszereltséggel: a magyar és latin nyelvet és irodalmat úgy ismerte, mint kevesen, és tudása, jelleme, megfontoltsága valóban alkalmasnak látszott arra, hogy sikerrel és helyes irányban nevelje az ifjúságot. De amikor elérte célját és az egyik legkitűnőbb budapesti gimnázium tanára lett, elfoglaltsága elszakította tőlem és bizonyára más barátaitól is. Azontúl csak ritkán és véletlenül találkoztunk és néhány percnyi beszélgetés után mindig azzal váltunk el, hogy legközelebb csakugyan megállapodunk egy hosszabb találkozóban. De ez a találkozó egyre késett. Életpályánk, társaságunk, baráti körünk annyira más volt, hogy már-már úgy éreztem: lassankint egészen idegenek leszünk egymás számára.

Több mint tíz éve annak, hogy utoljára láttam. Föl akartam szállni egy villamosra, amelyről ő éppen leszállt és ekkor az ő kedvéért megvártam a következő villamost. Fürkészve néztem arcába, minthogy feltűnően sápadt volt.

– Mi bajod van? – kérdeztem. – Ennyire megvisel a tanítás?

– Már nem tanítok – válaszolta fanyar mosollyal.

– Hát mit csinálsz?

– Könyvtárosa és titkára vagyok Venczel professzornak.

– Venczel professzor? – kutattam emlékezetemben. – Az orvostanár?

– Igen. Csodálatos élettani fölfedezései vannak.

Hitetlenül ráztam a fejemet.

– Nem értem. Hogy kerül egy gimnáziumi tanár egy biológushoz?

Néhány másodpercig hallgatott, messzeségbe néző tekintettel.

– Hosszú volna elmesélni. De majd megírom neked.

– Megírod? – csodálkoztam.

– Igen, igen – felelte egy kissé zavartan. – De most már sietnem kell, neked is itt van a villamosod, szállj föl. Hát, szervusz, majd értesítlek.

Feltuszkolt a kocsira és elsietett. Értelmetlenül néztem utána. Mit jelent az, hogy írni fog nekem? Elutazik? Vagy nagyon kellemetlennek érezné, ha élőszóval kellene közölnie azt, amit meg akar írni?

De a világ akkor már tele volt robbanásig feszülő energiákkal, politikai vitákkal, gyülekező viharokkal. Ezek között az események között az ember sok mindenről megfeledkezett. Így kallódott el az a kéziratcsomag is, amely néhány hónap múlva, vidéki tartózkodásom alatt érkezett meg budapesti lakásomra, de mert háziasszonyom azt hitte, hogy könyvek vannak benne és lakásomon már úgysem fér el a sok könyv, föltette az egyik szekrény tetejére. És csak az események lázával lehet megmagyarázni, hogy ez a felbontatlan csomag nemsokára a padlásra került, régi írások, levelek és kiselejtezett könyvek közé.

Az események aztán valóban kirobbantak és én éppen úgy, mint más, a legkevésbé sem értem rá arra, hogy régi emlékeim között kutatgassak. A legutóbbi napokban azonban mégis foglalkoznom kellett velük. Az élet egyes jelenségeinek összefüggését nehéz megmagyarázni és még nehezebb okkal vagy ok nélkül azt állítani, hogy vannak vagy nincsenek véletlenek. A közvetlen ok mindenesetre az volt, hogy a padláson rendet kellett teremteni és egy délelőtt a ferde tetőablak homályában felbontottam azt a poros, piszkos és kormos ládát, amely évek óta leszegezve hevert a súlyos gerendák alatt.

Most bizonyos kíváncsisággal szedtem ki a ládából könyveimet, elrongyolódott kottáimat és egy csomó elfelejtett írást, amelyek közül sokat felismerhetetlenné rágtak össze az egerek és a papírosmolyok. Mind régi ismerős volt és hajdani emlékeket idézett, csak egy barna papirosba csomagolt kéziratról nem tudtam, hogy micsoda. Lapozni kezdtem benne és ekkor úgy rémlett, hogy valaha, régen, valahol láttáim ezt az írást. Amint tovább lapoztam, a füzetből hirtelenül egy levél hullott a padlóra. Fölemeltem, megnéztem az aláírást és fölkiáltottam meglepetésemben. Az aláírás: Szerdai Miklós, a dátum: 1937. december 18! Izgatottan olvastam végig a levelet:

Kedves Barátom!

A múltkor megígértem, hogy írok neked, hát itt most bőségesebben váltom be ezt az ígéretemet, mint ahogy gondoltad volna. Régóta nem járok sehová, de ezt meg fogod érteni, ha a naplómat elolvasod. Azt sem tudhattad, hogy naplót vezetek egy bizonyos idő óta, amióta igen különös események történnek körülöttem. Ezeket az eseményeket írom le ebben a naplóban és azért küldöm el neked, mert meglehetősen rossz sejtelmeim vannak. Én most nagyon messzire utazom és lehet, hogy soha többé nem látjuk egymást. Ezt a csomagot mindenesetre postára adom, mert tudom, hogy írásaim jó kézben vannak nálad. Ha egyszer mégis alkalmam lesz arra, hogy megszorítsam a kezedet, a kéziratot vissza fogom kérni tőled. De ha hosszabb ideig nem kapnál hírt felőlem, tégy úgy, ahogy jónak látod. Isten, veled, szeretettel ölel régi barátod

Szerdai Miklós.

Percekig törtem a fejemet, amíg nagyjából megvilágosodott előttem, hogy ezt a kéziratot az átélt idők zivatarai miképpen sodorhatták ide, az eltemetett emlékek koporsójába, ahol elbújt és meglapult, észrevétlenül. De most itt feszül és remeg a kezemben, mint egy föltámadt halott, aki levegőt és életet követel.

A naplót még azon az éjszakán végigolvastam. Mondanom sem kell, hogy egy pillanatig sem aludtam. Alig emlékszem nagyobb izgalomra, mint ami ekkor fogott el, ezen a didergő, hidegleléses éjszakán, amikor óriásokká növekedtek előttem a betűk és úgy éreztem, hogy emberi titkok soha nem sejtett kulcsát tartom a kezemben.

*

Mégis, az a szándék, amelyet Szerdai Miklós soraiból kiérzek, arra késztet, hogy a kéziratot ne tegyem közzé teljes egészében. A kézirat hangjából, egyes megjegyzéseiből, elsietett és elnagyolt részleteiből világosan kiderül, hogy Szerdai ezt a naplót, legalább is eleinte, a legszigorúbb magánügyének tekintette és csak később, a történtek folyamán kezdett arra gondolni, hogy egyszer, talán okulásul, talán bizonyos jelenségek magyarázatául, mégis kiadja a kezéből. A napló első részének szubjektív elmélkedései és tépelődései közül csak türelmes «nyomozás» réven lehet kihámozni a történteket; a tehetséges, de kezdő és gyakorlatlan író jellegzetes tünete ez, akinek, az erjedő must módjára, előbb felszínre kell hánynia a közhelyek habját és szemetjét, hogy utóbb kitermelje magából a tiszta, erős és nemes italt. Tehát úgy oldottam meg a kérdést, hogy az eseményeket, úgy amint a naplóból összeállítottam, megkísérlem híven és egyszerűen elmondani és csak ott adom át a szót magának Szerdainak, ahol a cselekmény egyre drámaibb fordulataival egyidejűen a leírást már leszűrtnek, megközelítően pontosnak és elfogultságaival együtt is hitelesnek érzem.

I.

Nehéz megállapítani, hogy a tragikus fordulat, amely megváltoztatta Szerdai Miklós életét és pályáját, akkor indult-e el, amikor elhallgatta menyasszonya, Emmy előtt Kovács Mariska látogatását, vagy már előbb, amikor nem számolt be arról a furcsa és feszengő érzésről, amely a leánygimnázium hetedik osztályának katedráján az első napon elfogta. De az érzés ekkor meglehetősen bizonytalan volt és érthető is, hiszen egy fiatal tanárt, akit a hirtelen beállott tanárnőhiány pótlására váratlanul áthelyeznek a leányiskolába, az első órákban bizonyára megzavar a szokatlan környezet, különösen olyan korú leányok között, amilyenekkel – úgy érzi – nemrég még együtt járt tánciskolába és jégpályára. És a következő napokban ez a zavar el is múlt; Miklós ugyanolyan tárgyilagosnak, jóindulatúnak és megközelíthetetlenül szigorúnak igyekezett mutatkozni, mint amilyen hosszú éveken át a fiúgimnáziumban volt, a kíváncsi és fürkésző leányarcokban már csak a tanítványok várakozó tekintetét látta és a másnemű lények gyönge lidércnyomása megszűnt. A lányok is fegyelmezetten viselkedtek, kivéve Kovács Mariskát, a második pad jobbszélén, aki, legalább is az ő óráján, tagadhatatlanul kereste a feltűnést. A tanárnők óráin gyengébb tanuló volt a közepesnél: itt első akart lenni. Szép, hosszúkás kezét, amely valami lebegő liliomhoz hasonlított, szinte ötpercenként a magasba nyújtotta, minden kérdésre ő szeretett volna válaszolni, idegesen fészkelődött és apró fogaival az ajkát harapdálta. Ha felelt, lelkes áhítattal nézett a tanár arcába, a hangja fátyolos lett, a szeme rajongó. Botrány azonban, egészen február elejéig nem tört ki.

De ezen az emlékezetes délelőttön Halmos Erzsébet felelt éppen és kijelentette, hogy Madách pesszimista költő.

– Szeretném, ha ezt jobban megmagyarázná – szakította félbe a tanár.

Halmos Erzsébet hallgatott. De a lányok közül valaki fölemelte a kezét.

– Nos? – intett Miklós a jelentkező felé különösebb érdeklődés nélkül.

A lány fölemelkedett és így szólt:

– Madách azért volt pesszimista, mert a felesége megcsalta.

Kovács Mariska volt. Miklóst a felelet, amely irodalmi órán bizonyára szokatlannak hangzott, úgy meglepte, hogy nem tudott azonnal válaszolni és lehet, hogy éppen megrökönyödött arcával idézte elő a nevetést, amely halk morajlással kezdődött és növekvő hangerővel hatalmasodott falrengető kacagássá.

– Elég! – kiáltotta ekkor Miklós, túlharsogva a nevetést, felugrott és az asztalra csapott. Az arca fenyegető volt. A lányok hirtelen elhallgattak, lelapultak és mintha megsemmisültek volna, csak Kovács Mariska állt a helyén magányosan és riadtan, mint a vádlott.

– Micsoda neveletlenség ez? – folytatta Miklós magából kikelten. – És maga, Kovács, micsoda ostobaságokat beszél? Ilyeneket tanul az irodalomtörténetből? Vagy csak az osztályt akarja elrontani? Ezért a legszigorúbban rendreutasítom! Szégyellje magát!

Kovács Mariska elrémülve felejtette nyitva a száját és szeme megtelt könnyel. Halotti csendben ült le, Miklós pedig lapozni kezdett a tankönyvben, rövid szünet után megköszörülte a torkát és rátért az Ember tragédiájára, anélkül, hogy felnézett volna.

Tanítás után Miklós, meglehetősen nyomott hangulatban megebédelt, aztán hazament. Délután három órakor Kovács Mariska megjelent a lakásán.

Meglepetése, amint a csöngetésre kinyitotta az ajtót és meglátta a lányt, oly nagy volt, hogy valósággal megnémult. Mariska azonban semmivel sem törődött, besietett a szobába, leroskadt egy székre és sírni kezdett. Miklós kínos kétségbeeséssel állt előtte, végül is rárivallt:

– Mi jutott eszébe, hogy idejött? Mi baja van?

– Ó – zokogta Mariska –, én nagyon megbántottam a tanár urat. És tanár úr olyan goromba volt hozzám… hogy én ezt nem bírom ki!

– Micsoda beszéd! Dehogyis bántott meg!

– De igen, igen! És a tanár úr úgy rám kiáltott!

– Szedje össze magát, Kovács kisasszony. Amit mond, az képtelenség és… (ostobaságot akart mondani, de elharapta) és ennek semmi értelme sincs. Maga nem bántott meg és én nem voltam goromba. Csak hát… a tanteremben be kell tartani bizonyos szabályokat.

Mariska letörölte könnyeit és fölemelte a fejét.

– Hát nem haragszik rám a tanár úr?

– Ugyan kérem! Legföljebb most haragudhatnék, hogy ilyen könnyelmű volt és eljött ide… ha valaki meglátná… igazán kellemetlen volna! No, szépen… tegye föl a sapkáját és menjen haza… nem maradhat itt tovább, ezt beláthatja!

– Igen, tudom – válaszolta Mariska, fölállt és közelebb lépett. – El kellett jönnöm, mert nem bírtam ki, hogy a tanár úr haragudjék rám… mert én… mert a tanár úr ezt nem is tudja…

Ahogy hirtelen elhallgatott, ahogy a száját harapdálta és a szemébe nézett, Miklós megszédült. Most ebben a pillanatban értette meg a zavart, amely mindig elfogta, ha Kovács Mariskát feleltette, és amelyről eddig önmagának sem mert számot adni. Most minden önuralmára szüksége volt, hogy a lányt távol tartsa magától. Jéghideg arccal lépett hátra, átadta a lány sapkáját és máris tuszkolta kifelé. És amint Mariska kívül volt az ajtón, hanyatt vágta magát a pamlagon, lihegve, mint aki erején felüli munkát végzett.

Nemsokára az órára pillantott, ijedten ugrott fel és öltözködni kezdett. Bosszankodva állapította meg, hogy a kellemetlen epizód miatt majdnem megvárakoztatta Emmyt, aki ma is, mint mindennap, délután négy óra tájban várja. Emmy hivatalnok egy nagy vállalatnál, és másfél év óta bensőséges szerelem fűzi Miklóshoz. – A menyasszonyom! – szokta őt társaságban bemutatni, és Emmy csinossága, kedvessége, okossága mindenütt szemmel látható sikert arat. Tervük az, hogy amint Miklós magasabb fizetést ér el, összeházasodnak. A házassággal talán megszűnik az a bizonyos nyugtalanság is, amely miatt Miklós kétségbeesetten szokta korholni önmagát, anélkül, hogy segíteni tudna rajta. Ezt a nyugtalanságot, ezt a különös hiányérzetet csak akkor lehetne ésszerűen magyarázni, ha nem szeretné Emmyt, vagy ha csak jóbarátként, pajtásként, testvérként szeretné. De ami kettejük között van, úgynevezett „beteljesült szerelem”. Nincsenek benne sorvasztó lázak, kínzó szomjúságok, mohó, gyilkos éhségek, de annál több gyöngédség és odaadás. És csak az ember ostoba telhetetlenségére jellemző, hogy ezek után hiányérzetei vannak. És ha ezt a kellemetlen epizódot, ezt az egész kínos, együgyű Kovács Mariska-esetet úgy hallgatja el Emmy előtt, mint egy titkot.

Most, amint három perc késéssel mégis becsöngetett Emmyhez, aki már kabátban-kalapban várta, aztán amint karonfogva, összesimulva mentek a havas, sötétedő utcán, már azon a ponton volt, hogy tréfásan, könnyedén az egész dolgot elmeséli. De hirtelen eszébe jutott, hogy Emmy biztosan megkérdezné a lány nevét és ekkor ő nem tudná, hogy mit mondjon. Elárulni Kovács Mariska nevét, lovagiatlanság, meg nem mondani pedig annyi, mint fölkelteni Emmy oktalan gyanúját. Vannak dolgok, amelyeket egyetlen nő sem ért meg. Vagy pedig egyenesen félreérti, mint ahogy félreértette volna azt is, ha annakidején az év, elején elbeszélte volna furcsa zavarát a leánygimnázium első óráiban. Pedig akkor még Emmy meg is kérdezte, nevetve és különösebb érdeklődés nélkül:

– No hogy érzed magad a sok szép kislány között?

Szerencse, hogy eközben nem nézett Miklósra, mert szokatlan jelenségnek lett volna szemtanúja: annak, hogy Miklós elpirul. Miért pirult el? Volt valami titkolnivalója? Legföljebb csak annyi, hogy hirtelenében nem tudta, mit válaszoljon. Végül is majdnem őszintén felelt:

– Az első percekben egy kicsit szokatlan volt, de aztán hamarosan megszoktam.

És rögtön másról beszélt. Mert tudta, hogy ha ennél a tárgynál tovább időzik, Emmy többet fog sejteni a dolgok mögött, mint amennyit valóban rejtenek. A nők fantáziáját néha nem lehet megfékezni. Ez azzal jár, hogy a férfinak olykor hallgatni kell. Még akkor is, ha egyébként minden gondolata közös azzal, akit szeret.

A következő napokban a kérdés minden jelentőségét elvesztette, mert Kovács Mariska szerényen, csöndesen, bűnbánóan viselkedett. Igaz, hogy most éppen ez volt a feltűnő, legalább is Miklós szemében, akit szinte ingerültté tett, hogy amikor néha Mariska felé néz, a lány hirtelen elkapja a tekintetét.

Néhány hétig nem feleltette, csak húsvét előtt és a lány akkor halkan, lesütött szemmel, de hibátlanul, folyékonyan válaszolt minden kérdésre. Miklós, érthetetlen gonoszsággal, tovább kérdezett régebbi leckékből, a lány azonban könyv nélkül, pontosan tudta az egész tananyagot. Miklós beírta a jelest, és azontúl, egy teljes hónapig csak annyi történt, hogy Mariska többször is megjelent Miklós álmában, összes öltözéke egy pápaszem és egy könyv volt, és miután föltette a pápaszemet, a könyvből különös kérdéseket adott föl a tanárnak. A tanár pedig nem tudott felelni és verejtékezve ébredt.

Ezeket az álmokat sem lehetett Emmynek elmesélni.

A tragikus fordulat május közepén történt. Egyszer a tanári értekezlet estig tartott, utána a többiek hazamentek, Miklósnak át kellett néznie néhány dolgozatot és úgy gondolta, nincs értelme, hogy ezt a nagy füzetcsomagot hazavigye. Emmy ebben az időben nem volt Budapesten, mert szabadságát csak most vehette ki és néhány hétre a Balaton mellé utazott. Miklós estéi szabadok voltak és csakugyan a legegyszerűbbnek látszott, hogy beüljön az üres hetedik osztályú tanterembe és egy óra alatt elvégezze munkáját. A kihalt épületben végtelen csend volt, az ablak nyitott szellőztetőjén át az utca lármája csak úgy hallatszott be, mint egy távoli, tavaszi zsongás. Miklós éppen Kovács Mariska dolgozatát tartotta a kezében és elgondolkozva nézte ezt a szeszélyes írást, amely olyan volt, mintha le akarna táncolni a papirosról. Mennyi titok egy ilyen fiatal lány, milyen kifürkészhetetlen forrongás, mennyi zavaros, oktalan, megbízhatatlan érzés! Milyen sötéten, szemrehányóan, szerelmesen tud nézni – micsoda ostobaság! A diáklány közismert, ezerszer kielemezett érzése ez a tanára iránt, testetlen rajongás, amely abban az órában semmisül meg, amikor a lány érettségi után elhagyja a gimnázium épületét. Jóindulattal, fölényesen, megértéssel kellene ezt leszerelni, nem pedig bosszankodva, idegesen, és legkevésbé úgy, hogy a tanár maga is megzavarodjék és fölháborító értelmetlenségeket álmodjék róla.

Csakhogy a tanárnak is vannak gyerekkori emlékei. Ezek közül az egyik az utolsó hetekben oly módon tér állandóan vissza, mint a kísértet. Súlyos szőke haja van a kísértetnek, nagy sötétkék szeme, magas, telt alakja: gyönyörű harmincéves asszony. Miklós pedig tizenhat és szerelmes az asszonyba. De ez a szerelem tele van tisztelettel és bámulattal. Egy fürdőhelyen ismerkednek meg, ahová Miklóst a szülei magukkal vitték. Miklós egész nap az asszonyt bámulja, mert még sohasem látott ilyen szépet, ilyen ragyogót. Egy délután a szülők kirándulnak, Miklós otthon marad. Az asszony behívja a szobájába, Miklós reszket és izzad a meghatottságtól. Az asszony anyáskodva simogatja, egyre közelebb ül hozzá, furcsa dolgokat kérdez, idegesen nevet, megcsókolja. Miklóson ismeretlen félelem vesz erőt, tisztelettel csókol kezet, elhúzódik. Az asszony felkacag, elbocsátja Miklóst, megkérdezi, nem akar enni vagy inni valamit, Miklós alig tud válaszolni, törülgeti a homlokát, aztán kijelenti, hogy meg kell néznie, hogy nem jöttek-e haza anyáék, köszön és megy kifelé. Anyáék csak későn este érkeznek, Miklós feldúltan bolyong az erdőben, éjszaka nem bír aludni, már érzi, hogy gyáván és gyerekesen viselkedett és földereng benne, hogy mit mulasztott el. Az asszony másnap elutazik, Miklós elkíséri a vonathoz, búcsúzáskor pedig az asszony, miközben rejtélyesen csillog a szeme, fülébe súgja: maga csacsi gyerek!

Maga csacsi gyerek! Ezeket a szavakat azóta sem lehetett elfelejteni, de soha nem harsogtak ilyen kibírhatatlanul, mint mostanában, azokon az éjszakákon, amikor Kovács Mariska megjelent álmában a könyvvel és a pápaszemmel.

Miklós a katedrán becsukja Mariska füzetét és ugyanúgy törüli meg a homlokát, mint ott a fürdőhelyen, a gyönyörű asszony szobájában.