Franz Kafka

A per

Fordította

Szabó Ede

fapadoskonyv.hu

Tartalom

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

ELSŐ FEJEZET

Letartóztatás.

Beszélgetés Grubachnéval.

Aztán Bürstner kisasszony

Valaki megrágalmazhatta Josef K.-t, mert noha semmi rosszat sem tett, egy reggel letartóztatták. Háziasszonyának, Grubachnénak a szakácsnője, aki nyolc óra tájt naponta behozta a reggelijét, ezúttal nem jött. Ez még sohasem fordult elő. K. még egy kis ideig várt, vánkosáról kinézett a szemközt lakó öregasszonyra, aki valami egészen szokatlan kíváncsisággal figyelte őt, de aztán megütközve és éhesen csöngetett. Rögtön kopogás hallatszott, s egy férfi lépett be, K. sohasem látta még ebben a lakásban. Karcsú volt s mégis erős alkatú, testhezálló fekete ruhát viselt, olyan útiöltöny-szerűt, sokféle redővel, zsebbel, csattal, gombbal s egy övvel, úgyhogy, bár nem lehetett tudni, mire jó, nagyon célszerűnek látszott. – Maga kicsoda? – kérdezte K., s tüstént fel is ült félig az ágyban. A férfi azonban átsiklott a kérdésen, mintha megjelenését szó nélkül el kellene fogadni, s csupán ennyit mondott: – Csengetett? – Anna, hozza be a reggelimet! – mondta K., és megpróbálta megállapítani, előbb szótlanul, fontolgató figyelemmel, hogy voltaképp ki ez a férfi. De az nem állta sokáig a tekintetét, hanem az ajtóhoz fordult, résnyire kinyitotta, hogy kiszólhasson valakinek, aki nyilván szorosan az ajtó mögött állt: – Azt akarja, hogy Anna behozza a reggelijét. – A szomszéd szobából halk nevetés felelt, csengéséről ítélve kérdéses volt, nem több személytől ered-e. Ámbár az idegen férfi ebből nem tudhatott meg olyasmit, amiről már előbb is ne tudott volna, mégis úgy mondta K.-nak, mintha jelentést tenne: – Lehetetlen. –Még mit nem – mondta K., kiugrott az ágyból, és gyorsan felhúzta nadrágját. – Látni akarom, miféle népség van a szomszéd szobában, és hogyan magyarázza meg Grubachné, miért háborgatnak. – Azonnal eszébe jutott ugyan, hogy ezt nem kellett volna hangosan mondania, és hogy ezzel némiképp elismerte az idegen felügyeleti jogát, de ezt most nem érezte fontosnak. Az idegen viszont mégis így értelmezte, mert azt mondta: – Nem maradna inkább itt? – Nem maradok itt, és szóba sem állok magával, amíg be nem mutatkozik. – Én jót akartam – mondta az idegen, s most önként kinyitotta az ajtót. A szomszéd szoba, ahová K. lassabban lépett be, mint ahogy szándékozott, első pillantásra csaknem ugyanolyannak látszott, mint előző este. Grubachné nappali szobája volt ez, s a bútorokkal, takarókkal, porcelánnal és fényképekkel túlzsúfolt szoba ma tán kissé tágasabbnak hatott, mint máskor, de ez nem tűnt fel rögtön, már csak azért sem, mivel a fő változást egy férfi jelenléte okozta, aki a nyitott ablaknál ült, s most fölnézett könyvéből. – A szobájában kellett volna maradnia! Franz nem mondta meg magának? – Mondta, de hát mit akar? – kérdezte K., s új ismerőséről a Franznak nevezettre nézett, aki az ajtóban állt, majd ismét vissza a másikra. A nyitott ablakon át újra megpillantotta az öregasszonyt, amint igazi aggos kíváncsisággal lépett a most szemközt eső ablakhoz, hogy ezután is mindent lásson. – De hát én Grubachnét… – mondta K., s olyan mozdulatot tett, mintha elszakadna a két férfitól, pedig azok jó távol voltak tőle, és tovább akart menni. – Nem – mondta az ablaknál ülő férfi, könyvét egy asztalkára dobta, és felállt. – Nem mehet el, hisz le van tartóztatva. – Úgy látszik – mondta K. – S ugyan miért? – kérdezte aztán. – Mi nem vagyunk illetékesek ennek a közlésére. Menjen a szobájába és várjon. Az eljárás most már megindult, a kellő időben mindent megtud majd. Túllépem megbízatásom határát, ha ilyen barátságosan beszélek magával. De remélem, nem hallja más, csak Franz, ő meg, minden szabály ellenére, szintén barátságos magához. Ha továbbra is olyan szerencséje lesz, mint őrei kijelölésében volt, akkor bizakodhatik. – K. le akart ülni, de most látta csak, hogy semmiféle ülőalkalmatosság nincs az egész szobában, csak a karosszék az ablak mellett. – Majd megérti még, milyen igaz mindez – mondta Franz, s ugyanakkor elindult K. felé a másik férfival együtt. Kivált ez az utóbbi jóval magasabb volt K.-nál, és sűrűn vállon veregette. Mindketten megvizsgálták K. hálóingét, s azt mondták, hogy most kénytelen lesz sokkal rosszabb inget felvenni, ők azonban megőrzik ezt az ingét s egyéb fehérneműjét is, és ha ügye kedvezően végződik, visszaadják. – Jobb, ha ránk bízza a holmiját s nem a raktárra – mondták –, mert a raktárban gyakori a sikkasztás, különben is ott bizonyos idő múlva minden holmit eladnak, akár véget ért az illető eljárás, akár nem. És milyen sokáig tartanak az ilyesfajta perek, különösen az utóbbi időben! Végül persze megkapná a raktártól a térítést, de ez a térítés először is már magában véve is kevés, mert eladáskor nem az ajánlat összege, hanem a megvesztegetés összege dönt, aztán meg az ilyen visszatérítések tapasztalat szerint egyre csökkennek, ha kézről kézre s évről évre továbbadódnak. – K. alig figyelt rá, mit beszélnek, nem sokra becsülte, hogy joga van rendelkezni a talán még birtokában levő holmijáról, sokkal fontosabb volt, hogy tisztán lássa helyzetét; de ezeknek az embereknek a jelenlétében még gondolkozni sem volt képes rajta, a második őr – hiszen csak őrök lehettek – egyre a hasával böködte, látszólag barátian, de ha felnézett rá, megpillantotta a kövér testhez egyáltalán nem illő száraz, csontos arcot, a nagy, oldalra ferdült orrot, s ez az arc az ő feje fölött egyetértően nézett a másik őrre. De hát miféle emberek ezek? Miről beszélnek? Milyen hatósághoz tartoznak? K. elvégre jogállamban él, mindenütt béke van, érvényben minden törvény, ki merészel rátörni a lakásában? Mindig hajlamos volt rá, hogy lehetőleg könnyen vegyen mindent, a legrosszabban csak a legrosszabb bekövetkeztekor higgyen, s ha bármi fenyegeti is, akkor se aggódjék előre. Ám most, úgy érezte, ez nem volt helyes; vélhette ugyan tréfának is az egészet, bankbéli kollégái durva tréfájának, amit nem tudni, mi okból, miért űztek vele, talán azért, mert ma van a harmincadik születésnapja; ez persze lehetséges, talán csak valamiképpen őrei arcába kéne nevetnie, s erre ők is nevetnének, talán utcasarki hordárok, némiképp hasonlóak is – mégis úgy döntött, igazában már akkor, amikor először pillantotta meg őrét, Franzot, hogy a legkisebb előnyt sem engedi ki kezéből, ha tán van némi előnye ezekkel az emberekkel szemben. Hogy később esetleg azt mondják: nem értette a tréfát, ebben K. csak elenyésző veszélyt látott, viszont – bár különben nem szokott okulni tapasztalataiból – jól emlékezett egy-két önmagában jelentéktelen esetre, amikor barátaitól eltérően, tudatosan vigyázatlanul viselkedett, nem volt semmi érzéke a várható következményekhez, és mindig meg is lakolt érte. Ennek nem szabad újra megtörténnie, legalábbis ezúttal nem; ha komédiáznak, ő is velük játszik.

Még szabad volt. – Megengedik? – mondta, s átsietett őrei közt a szobájába. – Értelmesnek látszik – mondták a háta mögött. Szobájában tüstént kirángatta íróasztala fiókjait, ott nagy rendben volt minden, de izgalmában épp keresett igazolványait nem találta meg rögtön. Végül is ráakadt a kerékpár-igazolványára, s már át is akarta vinni az őröknek, de aztán úgy érezte, ez a papír vajmi keveset ér, s tovább kutatott, míg meg nem lelte a születési bizonyítványát. Éppen hogy visszatért a szomszéd szobába, mikor kinyílt a szemközti ajtó, s Grubachné akart belépni rajta. Csupán egy pillanatra lehetett látni, mert alighogy fölismerte K.-t, láthatóan zavarba jött, bocsánatot kért, eltűnt, s rendkívül óvatosan csukta be az ajtót. – De hát jöjjön be – épp ennyit mondhatott még K. Most pedig ott állt irataival a szoba közepén, még mindig az ajtót nézte, de az nem nyílt ki újra, és csak az őrök szavára riadt fel; ott ültek a tárt ablakban a kisasztalnál, s K. most azt is észrevette, hogy a reggelijét eszik. – Miért nem jött be, Grubachné? –kérdezte. – Nem jöhet be – mondta a nagydarab őr. – Hiszen maga le van tartóztatva. – Hogy lennék letartóztatva? S ráadásul ezen a módon? – Szóval, már megint kezdi – mondta az őr, s a mézesibrikbe mártotta vajas kenyerét. – Ilyen kérdésekre nem felelünk. – Majd felelnek – mondta K. – Tessék, az igazolványaim, s most mutassák meg a magukét, s elsősorban a letartóztatási parancsot. – Jóságos ég! – mondta az őr. – Miért is nem tud beletörődni a helyzetébe! Úgy látszik, fölöslegesen fel akar ingerelni minket, pedig most minden embertársa közül valószínűleg mi állunk magához legközelebb! – Így van, higgye el végre – mondta Franz, s noha már kezében volt, nem emelte szájához a kávéscsészét, hanem hosszú, nyilván jelentős, de érthetetlen tekintetet vetett K.-ra. K. önkéntelenül is beszédes pillantásokat váltott Franz-cal, de aztán a papírjaira csapott, és azt mondta: – Tessék, az igazolványaim! – Mit érdekelnek minket? – kiáltott fel most már a nagydarab őr. – Maga rosszabb egy gyereknél. Mit akar hát? Azzal akarja siettetni nagy, istenverte pöre befejezését, hogy igazolványról, letartóztatási parancsról vitatkozik velünk, az őreivel? Mi alacsony beosztású alkalmazottak vagyunk, jóformán ki sem ismerjük magunkat egy igazolványban, s az ügyében nincs más tennivalónk, csak az, hogy napi tíz órán át őrizzük magát, ezért fizetnek bennünket. Ennyi vagyunk és nem több, de azért azt mi is jól tudjuk, hogy ha a felsőbb hatóságok, amelyeknek szolgálatában állunk, elrendelnek egy ilyen letartóztatást, előbb pontosan tájékozódnak a letartóztatás okairól és az őrizetbe vett személyről. Ebben nincs tévedés. Hatóságunk, amennyire ismerem, és én csak a legalsóbb szerveit ismerem, nem keresi a lakosságban a bűnt, hanem – ahogy a törvény szól – a bűn vonzza őt magához, s ezért kénytelen kiküldeni minket, őröket. Ez törvény. Hol lehetne itt tévedés? – Ezt a törvényt nem ismerem – mondta K. – Annál rosszabb magának – mondta az őr. – Nyilván csak a maguk fejében létezik – mondta K.; valamiképp be akart lopakodni az őrök gondolataiba, hogy azokat a maga javára fordítsa, vagy ott befészkelődjék. Ám az őr csupán annyit mondott elutasítóan: – Majd megérzi a maga bőrén. – Franz is közbeszólt: – Látod, Willem, bevallja, hogy nem ismeri a törvényt, s ugyanakkor az ártatlanságát hangoztatja. – Tökéletesen igazad van, de vele semmit sem lehet megértetni – mondta a másik. K. erre már nem is válaszolt. „Minek zavarjon meg még jobban – gondolta –, amit ezek a – hiszen maguk is elismerik – legalsóbb közegek fecsegnek? Mindenesetre olyasmiről beszélnek, amihez egyáltalán nem értenek. Csak azért ilyen biztosak a dolgukban, mert ostobák. Ha pár szót válthatok egy velem egyenrangú emberrel, az összehasonlíthatatlanul jobban tisztáz majd mindent, mint ezekkel a leghosszabb beszélgetés.” Néhányszor föl-le járt a szoba üres részében, látta, hogy odaát az öregasszony egy nála is vénebb aggastyánt karol át, s vonszol az ablakhoz. K. úgy érezte, véget kell vetnie ennek a nyilvános bemutatónak. – Vezessen a fölötteséhez – mondta. – Majd ha ő kívánja; előbb nem – mondta a Willemnek nevezett őr. – És most azt tanácsolom – tette hozzá –, hogy menjen a szobájába, viselkedjék nyugodtan, és várja meg, hogyan rendelkeznek magáról. Azt ajánljuk: ne fecsérelje erejét hiábavaló gondolatokra, hanem szedje össze magát, nagyok lesznek a követelmények magával szemben. Nem bánt úgy velünk, ahogy előzékenységünkért megérdemeltük volna; elfeledte, hogy bárkik legyünk is, magához képest most legalábbis szabad emberek vagyunk, és ez nem kis fölény. De azért, ha van pénze, szívesen hozunk egy kis reggelit a szemközti kávéházból.

K. nem felelt erre az ajánlatra, egy darabig csöndesen álldogált. Ha kinyitná a másik szoba, sőt az előszoba ajtaját, ezek ketten tán meg sem mernék akadályozni benne, talán úgy oldhatná meg legegyszerűbben az egészet, ha a végsőkig feszítené a húrt. De talán mégiscsak lefognák, s ha egyszer földre teperik, elvesztené azt a fölényét is, amit most még bizonyos értelemben azért megőrzött velük szemben. Jobbnak vélte hát, ha a dolgok természetes menetére bízza a megoldást, az biztonságosabb; visszatért szobájába, sem ő, sem két őre egy szót sem szólt többé.

Ledobta magát ágyára, s mosdóasztaláról elvett egy szép almát; ezt tegnap este készítette oda a mai reggelihez. Most ennyi volt az egész reggelije, s mindenesetre – erről már az első nagy harapás is meggyőzte – sokkal jobb volt, mint a piszkos éjszakai kávéházból hozatott reggeli, amit őrei kegye folytán kaphatott volna. Jól érezte magát, s bizakodó volt, a bankban ugyan elmulasztotta ma délelőtti szolgálatát, erre azonban könnyen találhat mentséget, hisz ott aránylag magas állást tölt be. A valódi mentséggel hozakodjék elő? Úgy gondolta, ezt teszi. Ha nem hisznek neki, s ebben az esetben ez érthető lenne, tanúul hívhatná Grubachnét vagy odaátról az öregeket, akik nyilván most vonulnak át a túlsó ablakhoz. K. csodálkozott, legalábbis az őrök gondolatmenetét tekintve, csodálkozott, hogy a szobájába zavarták és magára hagyták, noha itt tízféle lehetősége is volna, hogy végezzen magával. Ugyanakkor persze, ezúttal a saját gondolatmenete alapján, azt kérdezte magától: vajon mi oka lenne rá, hogy megtegye? Tán mert azok ketten ott ülnek a szomszédban, és elhappolták a reggelijét? Az öngyilkosság olyan értelmetlen lenne, hogy még ha akarná is, képtelen volna megtenni a dolog értelmetlensége miatt. Ha nem lett volna oly szembeszökő az őrök szellemi korlátoltsága, fel lehetett volna tételezni róluk, hogy – ugyanilyen meggyőződésből – ők sem látnak semmi veszélyt abban, ha magára hagyják. Most, ha akarták, megfigyelhették, amint odament a faliszekrényhez, ahol jó pálinkát tartogatott, láthatták, ahogy előbb a reggeli pótlásául hajt fel egy pohárkával, majd a második pohárkát arra szánja, hogy bátorságot öntsön magába – ez utóbbit csak előrelátásból arra a valószínűtlen esetre, ha szüksége lenne rá.

Ekkor kiáltás harsant a szomszéd szobából, s ő annyira megrémült, hogy foga a pohárhoz koccant. – A felügyelő hívja! – hangzott. Csak a kiáltás rémítette meg, ez a kurta, pattogó, katonás kiáltás, ilyet nem is várt volna Franztól, az őrtől. A parancsot nagyon is szívesen fogadta. – Végre! – kiáltott át, bezárta a faliszekrényt, s rögtön a szomszéd szobába sietett. Ott álltak az őrök, és mintha ez magától értetődnék, ismét visszazavarták szobájába. – Mit képzel? – ripakodtak rá. – Ingujjban akar a felügyelő elé állni? Megvereti magát és minket is! – Engedjetek, az ördögbe is! – kiáltotta K., mikor már a ruhásszekrényéig lökdöstek vissza. – Ha az ágyamban törnek rám, nem várhatják, hogy ünneplőben találnak. – Hasztalan – mondták az őrök, s mint mindig, ha K. kiabált, megnyugodtak, sőt, szinte elszomorodtak, s ezzel zavarba hozták vagy némiképp észre térítették őt. – Nevetséges ceremóniák! – zsörtölődött még, de már leemelt egy ruhát a székről, egy darabig két kézre fogta, mintha őrei elé tartaná; ítéljék meg, jó-e. Azok a fejüket rázták. – Fekete ruha kell – mondták. K. erre ledobta a ruhát a padlóra, és azt mondta – maga sem tudta, milyen értelemben mondta: – De hisz ez még nem a főtárgyalás. – Őrei mosolyogtak, de ragaszkodtak kívánságukhoz: – Fekete ruha kell. – Ha ezzel meggyorsítom a dolgot, bánom is én – mondta K., kinyitotta a ruhásszekrényt, hosszasan turkált a sok ruha közt, kiválasztotta legjobb fekete ruháját, egy zsakettet, amely jó szabásával szinte feltűnést keltett ismerősei közt, elővett egy másik inget is, és gondosan öltözködni kezdett. Titokban úgy hitte, az is sietteti az ügyet, hogy őrei nem kényszerítették fürdésre, erről megfeledkeztek. Figyelte őket, hátha tán mégis eszükbe jut, de ilyesmi természetesen föl sem rémlett bennük, viszont arról már nem feledkezett el Willem, hogy Franz-cal jelentést küldjön a felügyelőnek: K. öltözködik.

Amikor teljesen felöltözött, Willemmel a sarkában át kellett mennie az üres szomszéd szobán a következő szobába; az ajtó két szárnya már tárva volt. Ebben a szobában, ezt K. nagyon jól tudta, rövid ideje egy bizonyos Bürstner kisasszony lakott, gépírónő, igen korán szokott munkába menni, későn járt haza, és K. a köszönésen kívül még nem sokat beszélt vele. Ágyától most a szoba közepére tolták éjjeli asztalkáját, tárgyalóasztalnak, mögötte a felügyelő ült. Keresztbe vetette lábát, s fél karját a szék háttámláján nyugtatta.

A szoba egyik sarkában három fiatalember állt: Bürstner kisasszony fényképeit nézegették, a falon függő gyékényszőnyegbe tűzött képeket. A nyitott ablak kilincsén egy fehér blúz lógott. A túloldali ablakban megint ott könyökölt a két öreg, de társaságuk meggyarapodott, mert mögöttük, jóval föléjük magasodva, egy férfi állt nyitott ingben, ujjaival gyömködte, sodorgatta vöröses kecskeszakállát. – Josef K.? – kérdezte a felügyelő, talán csak azért, hogy magára terelje K. szórakozott tekintetét. K. bólintott. – Nyilván nagyon meglepték a ma reggeli események? – kérdezte a felügyelő, s közben arrább tolta az éjjeli asztalkán heverő néhány tárgyat; gyertya volt ott meg gyufa, egy könyv és egy tűpárna, mintha a tárgyaláshoz volna szüksége ezekre a tárgyakra. – Hát igen – mondta K., s jó érzés fogta el, hogy végre értelmes emberrel került szembe, és beszélhet vele ügyéről. – Hát igen, meglepődtem, bár ez korántsem oly nagy meglepetés. – Nem nagy meglepetés? – kérdezte a felügyelő, s most az asztalka közepére állította a gyertyát, és köréje csoportosította a többi tárgyat. – Talán félreért engem – jegyezte meg sietve K. – Úgy értem – K. elhallgatott, és körülnézett, széket keresett. – Leülhetek, ugye? – kérdezte. – Nem szokás – válaszolta a felügyelő. – Úgy értem – mondta most már K. habozás nélkül –, hogy persze nagyon meglepődtem, de ha az ember már harminc éve él a világon, s egyedül kellett verekednie a sorsával, mint nekem, megedződik a meglepetésekkel szemben, s nem veszi őket nagyon a szívére. Kiváltképp a mai esetet nem. – Miért épp a mait nem? – Nem mondom, hogy tréfának tartom az egészet, az eddigi intézkedések ehhez túlságosan is nagyarányúnak látszanak. Hisz akkor ebben részt kellene vennie a penzió minden lakójának és önnek is, ez pedig túlmenne a tréfa határain. Nem mondom hát, hogy tréfa. – Nagyon helyes – mondta a felügyelő, s azt nézegette, hány gyufaszál van a gyufásdobozban. – Másrészt viszont – folytatta K., s most mindnyájukhoz fordult, sőt szerette volna, ha azok ott hárman a fényképek helyett szintén rá figyelnének –, másrészt viszont nagyon fontos sem lehet ez az ügy. Erre abból következtetek, hogy vádolnak ugyan, de én nem lelem magamban a legcsekélyebb olyan vétket sem, amely miatt vádolhatnának. Hanem ez is mellékes, a fő kérdés az, hogy ki vádol? Milyen hatóság folytatja az eljárást? Önök hivatalos személyek? Egyikük sincs egyenruhában, hacsak – s itt Franzhoz fordult – a maga ruháját nem nevezzük egyenruhának, de hát az inkább útiöltöny. Ezekre a kérdésekre kérek világos választ, és meggyőződésem, hogy ha ezt tisztázzuk, a legszívélyesebben búcsúzhatunk el egymástól. – A felügyelő az asztalra csapta a gyufásdobozt. – Ön nagyon téved – mondta. – Ezek az urak itt, velem együtt, egészen mellékes szereplők az ön ügyében, sőt mi úgyszólván mit sem tudunk az ügyéről. Lehetnénk a legszabályosabb egyenruhában, az ön ügye attól sem állna rosszabbul. Még azt sem mondhatom önnek, hogy bevádolták, vagy inkább: nem tudom, van-e ön ellen vád. Letartóztattuk, ez rendben van, egyebet nem tudok. Az őrök talán valami másról fecsegtek, de hát az akkor csak fecsegés volt. Ha pedig most nem is válaszolok a kérdéseire, azért ajánlom: ne annyira ránk gondoljon és arra, hogy mi történik majd önnel, gondolkozzék inkább többet önmagán. És ne csapjon ekkora lármát ártatlansága érzetében, ez zavaró, pedig ön egyébként nem kelt éppen rossz hatást. Általában: beszéljen tartózkodóbban; ha az imént csak pár szót szól, viselkedéséből akkor is kiolvashattuk volna szinte mindazt, amit mondott; egyébként nem is vált túlságosan a javára.