CHARLES LORRE

(NAGY KÁROLY)

A sivatag démona

fapadoskonyv.hu

Tartalom

I. FEJEZET

II. FEJEZET

III. FEJEZET

IV. FEJEZET

V. FEJEZET

VI. FEJEZET

VII. FEJEZET

I. FEJEZET

Algírban sem hosszabb a bicska, mint másutt.
A Pribék megismerkedik a Nagyherceggel,
de nincs benne köszönet. A helyiség összetörik,
de a becsület épen marad. Megjelenik az új fiú.

Történelmi pillanat volt. A Pribék akkora pofont kapott a Nagyhercegtől, hogy Lihegő, a világ legszelídebb rablógyilkosa légnyomást kapott a pofon szelétől. A Pribék a pofon után hosszú időt töltött fekvő helyzetben a földön, azután felkelt és kísérletet tett arra, hogy harmincöt centiméteres bicskáját a Nagyherceg mellébe döfje, a Nagyherceg azonban kicsavarta kezéből a kést és úgy gyomron rúgta, hogy félájultan hanyatlott vissza a földre.

Néhány percig mozdulatlanul feküdt ismét, aztán lassan felült. Révedező pillantást vetett a Nagyhercegre és szemrehányóan mondta.

– Nem szeretem, ha valaki ilyen könnyen elveszíti a tárgyilagosságát!

A pillanat, mint már említettük, valóban történelmi volt, mert először történt, hogy a Pribéket ilyen csúnyán megverte volna valaki. A korcsma, mely a „Kávéház és étterem az afrikai kutyapecérhez” nevet viselte, felfigyelt a nagyszerű jelenetre. Titokban mindenki örült ugyan, hogy a Pribék végre emberére akadt, de igen fájdalmasan esett, hogy ez az ember éppen a Nagyherceg volt.

A Nagyherceg alig néhány hete tűnt fel Algír eme cseppet sem biztonságos negyedében. Magas volt, karcsú és széles vállú, ruhája feltűnően rongyos volt, de nagyon jól szabott, inget nem viselt ugyan, de bal csuklóján keskeny aranylánc csillogott, ami még elviselhető lett volna, de sajnos teljesen tönkretette az összbenyomást a Nagyherceg cipője. A Nagyherceg ugyanis mélyen kivágott, selyemszalaggal díszített, lakk félcipőt, úgynevezett eszkarpent viselt, és az „Afrikai Kutyapecér” törzsvendégei valósággal epeömlést kaptak, ha erre a cipőre néztek.

Ennek a cipőnek köszönhette a nevét is. Mikor először lépett be a kocsmába és nyugodt lélekkel a söntéspulthoz ment, hogy néhány deci rumot fogyasszon, a törzsvendégek azonnal komoly vizsgálat alá vetették és alaposan elbírálták. Ragyás, a kétméteres gengszter vette először észre a mélyen kivágott lakkcipőket és azonnal elhatározta, hogy beleköt a feltűnően öltözködő fiatalemberbe…

…Később, mikor Ragyást már elvitték a mentők, a „Kutyapecér” törzsvendégei megegyeztek abban, hogy az előkelő idegen elég rendes ember, ahhoz képest, hogy úgy öltözködik, mint egy nagyherceg. Kenguru Joe, aki a Ragyással való nézeteltérés alatt higgadtan számolt a háttérben, esküvel bizonyította később, hogy Ragyás mintegy tíz másodperc alatt pontosan huszonhárom őrületes pofont kapott. Mindenesetre gyönyörű teljesítmény egy nagyhercegi külsejű és lakk báli cipőben járó férfiútól.

Innen ered a neve.

A törzsvendégek megszerették ugyan néhány hét alatt a Nagyherceget, de most, hogy szívük régi vágya teljesült és a Pribék végre megkapta, amit már régen kiérdemelt feltűnően rossz magaviseletével, mégis fájt nekik egy kicsit, hogy az az ember, aki végre elbánt a kocsma hírhedt verekedőjével… hogy úgy mondjuk… nem az ő társadalmi osztályukból való. Ebben valahogy saját vereségüket érezték, és mivel a Nagyherceg valami olyasfélét is morgott, ami mélyen sértette az önérzetüket, elhatározták, hogy megvédik a kerület hírnevét és tradícióit.

Pillanatok alatt kialakítottak egy ötös bizottságot, és ez a bizottság Csonttörővel az élén odalépett a Pribék mellett álló Nagyherceghez.

Csonttörő, mint mindig, mielőtt meggyilkolt valakit, egy fél szivart dugott a szájába és csendesen rágni kezdte. Két gyermekfej nagyságú ökle lomhán lógott le két oldalán. Bagózott és melankolikusan nézte az előtte álló embert, mintha már előre búsulna korai halála miatt.

A Nagyherceg vigyorogva nézett szembe vele. Néhány kisebb pénzdarabot csörgetett a nadrágzsebében és teljesen nyugodt volt.

– Na, mit akarsz Csonttörő? – kérdezte jókedvűen. – Ne vágj olyan tragikus arcot, mintha a saját temetésedre indulnál és…

– Kuss! – mondta röviden és baljóslatúan Csonttörő.

– Borzasztó ordenáré a modorod! – felelte a Nagyherceg. – Nem vagy méltó rá, hogy úri társaságban légy…

– Fogd be a pofád! – a Csonttörő szeme nagyot villant. – Ha jól emlékszem, az előbb valami olyasmit mondtál, hogy mi mindannyian idétlen barmok vagyunk!

– Mindannyian? – a Nagyherceg elgondolkozva csóválta a fejét. – Én nem mondtam, hogy mindannyian. Legfeljebb néhányan közületek. Te, meg a Ragyás, aztán a Kenguru, a Cápa és még néhányan… De mindannyian… erről szó sincs.

– Azonnal kérj bocsánatot! – ordította a Csonttörő. – Mert különben…

Sokatmondóan elhallgatott. A Nagyherceg rövid, gyors pillantást vetett rá és a bizottság másik négy tagjára. A tagok közül Fanyar Róberten akadt meg a szeme, aki éppen egy hatalmas bokszert húzott elő a zsebéből. Aztán Ragyásra pillantott és látta, hogy a gengszter csendesen piszkálja a fogát egy negyven centiméteres konyhakéssel. Onnan Billre, a százhúsz kilós szomáli négerre nézett, aki rövid súlyos vasbotot tartott a kezében. Tudta, hogy ezek az emberek pillanatokon belül agyonverik, és egy pillanatra átfutott a hátán a hideg. De aztán vállat vont. Algírban sem hosszabb a bicska, mint másutt és végre is mindegy, hogy hol verik agyon az embert. Mert, hogy valahol agyonverik egyszer, az úgyis biztos.

– Szóval most dulakodni fogunk! – mondta jókedvűen és a következő pillanatban úgy állon vágta a Csonttörőt, hogy az repedt állkapoccsal és agyrázkódással zuhant végig a földön és még órák múlva sem tért magához.

A kocsmáros azonnal a pult alá bújt, miután kihúzta a fiókot, melyben a pénzt tartotta. A pult alatt nyugodtan belekönyökölt a fiókba, a napi bevétel közé és cigarettára gyújtott. Higgadtan kiszámította, hogyha a nagy álló tükröt is összetörnék végre, legalább kétszáz frankkal többet kapna a biztosítótól, mint tegnapelőtt. Jaj csak halottak ne legyenek. Az borzasztó volna. A halottakat a saját költségén kell elszállítania, és ez roppant megdrágítja a dolgot.

Időközben odafent megkezdődött a küzdelem. A kocsmáros rejtekhelyéről csak lábakat láthatott, de azért tökéletesen tudta követni a harc lefolyását. Ott táncol szemkápráztató könnyedséggel és gyorsasággal a Nagyherceg lakk estélyi cipős lába. Közvetlenül mellette egy ormótlan bakancs topog. Igen, ehhez nem fér kétség, ez Bill, a néger óriási cipője. Az eszkarpen körültáncolja a bakancsot, aztán egyszerre a levegőbe emelkedik. – Most rúgja gyomron a négert – gondolja a kocsmáros, aki ismeri a Nagyherceg eme közismert és feltűnően életveszélyes fogását. És csakugyan, a néger pillanatok tizedrésze után már a földön fetreng és hörög. Most összetörik valami odafent. Sajnos, nem az állótükör. Az eszkarpen vidáman és könnyedén táncol a nehéz bakancsok között. Most egyszerre eltűnik mind a kettő, mintha a gazdájuk felugrott volna a levegőbe. Valóban úgy is van. A Nagyherceg csak egy gondolattal kerülte ki Ragyás hatalmas konyhakését és bár erősen vérzett a feje attól az ütéstől, amit Fanyar Róbert bokszere hasított a homlokán, volt még ereje és lélekjelenléte, hogy letépje a csillárt és belevágja a feléje közeledő bandába.

Azok egy kis időre visszahőköltek, de végeredményben mégiscsak négyen voltak és egy pillanatra leverték lábáról a Nagyherceget. Ha egy pillanattal tovább marad fekve, akkor vége. Agyonrugdossák és kitapossák a belét. De erre nem került sor, mert a következő szempillantásban talpon volt már megint és az utána rohanókra ráborította a hosszú, x-lábú asztalt.

Poharak, üvegek és tányérok zúzódtak porrá a földön. A korcsmáros a bárpult alatt vadul csikorgatta a fogát. Már megint nem az állótükör…

– Az állótükör! Nagyherceg, az állótükör! – kiabálta a fedezékéből, figyelmeztetően.

– Jól van, öreg Paul! – kiáltotta vissza két pofon között a Nagyherceg. – Ne félj semmit, vigyázunk a tükörre.

– Gebedj meg! – morogta dühösen a korcsmáros. – Még az hiányzik, hogy vigyázzatok is…

A lakkcipők azonban még mindig ott táncoltak az orra előtt. Csak talán egy árnyalattal lassabban, mint eddig. A Nagyherceg fárad… Az egyik ugyan még felemelkedik és a Cérna, a zsebtolvaj nyomban végigvágódik a padlón, de ez nem sokat segít, mert néhány vércsepp is megjelenik a földön és ez azt jelenti, hogy Ragyás kése végre is célba talált.

A Nagyherceg válla csakugyan erősen vérzik, de még mindig áll a lábán. A két lakkcipő azonban már nagyon lassan csoszog ide-oda. A harc rögtön befejeződik… – gondolja a kocsmáros rezignáltan – és az az átkozott tükör még mindig ép. Mintha meg lenne babonázva. Földrengés sem tudná elpusztítani.

A Nagyherceg most megint leroskad a földre, de egy utolsó erőfeszítéssel feltápászkodik. Az egyik hatalmas bakancs teljes erejével ránehezedik az eszkarpenre…

– Megállj!

– Ezt a vezényszót egy idegen hang kiáltotta. Paul, a kocsmáros esküdni mert volna rá, hogy sosem hallotta ezt a tiszta, kemény hangot. Minden óvatosságáról megfeledkezett és kidugta a fejét a kocsmapult alól.

Az ajtóban egy légionárius állt, kezében hatalmas szolgálati revolverrel.

A verekedés egy pillanatra abbamaradt. Mindenki a jövevényt nézte, aki vakmerően beleavatkozott más emberek legprivátabb ügyeibe. A kocsmáros is tudta, és a küzdő felek is tudták, hogy ezt a légionáriust perceken belül meg fogják ölni és ebben a revolver sem akadályozhatja meg őket, hiszen a légionáriusoknak nem szabad privát célokból a kincstári tárgyakat felhasználni.

Ezzel úgy látszik, maga a légionárius volt legjobban tisztában és revolverét nyilván csak megfélemlítésre akarta használni, hiszen még akkor sem sütötte el, mikor Bivaly Ted szó nélkül eléje lépett és teljes erejéből pofon vágta.

A következő pillanatban Bivaly Ted átrepült a levegőn és olyan szerencsétlenül esett, hogy rázuhant Fanyar Róbertre és félig agyonütötte. A légionárius közben visszatette tokjába a revolverét és irtózatos ökölcsapásokat osztogatva, közeledett a Nagyherceghez. A lakkcipős fiatalember ezalatt új erőre kapott és váratlanul gyors mozdulattal rádöntötte az italállványt a tomboló és káromkodó társaságra. A légionárius ezalatt könnyed mozdulattal eltörte az időközben magához tért fekete Bill karját, és ezzel a csata lényegében be is fejeződött.

A Nagyherceg vigyorogva rázta le ujjairól a vért és jobb kezével, meg fogával ügyesen és nagy gyakorlatra vallóan bekötözte a vállát. Közben a jókor érkezett légionáriust nézte és mikor úgy-ahogy bekötözte a sebet, jókedvűen kezet nyújtott neki.

– Köszönöm, kedvenc bokszbajnokom, a segítséget. Nevem Harry Palmer, de erre felé a Nagyhercegnek hívnak. Mindamellett nem ragaszkodom hozzá, hogy felségnek szólítson.

– Ez kedves magától. Nekem van egy ismerősöm, aki ragaszkodik hozzá.

– Hogy felségnek szólítsa?

– Igen.

– És hol van az illető?

– A bolondokházában.

– Charming! Ön kitűnő társalgónak látszik. Kit tisztelhetek becses személyében?

– Nevem Edgár Tompson…

– Tompson… Tompson… ismerős ez a név. Nos, hazánkban sok Tompson van. Rendkívül sok Tompson. Nem innánk egy kortyot az egészségükre?

– Örömmel!

Előszólították a kocsmárost, hogy a Tompsonok egészségére ihassanak. Az összevert, véres arcú emberek csak bámultak. Hát velük egyáltalán nem törődik ez a két őrült? Hiszen bármelyik pillanatban rájuk ugorhatnak… Hát nem félnek?

Nem féltek. Udvarias hangon felkérték Pault, hogy szolgálja ki őket rummal. Paul átlépett néhány leütött, lassan tápászkodó alakon, közben rátaposott Ragyás kezére, Ragyás felordított. Paul megcsúszott és fejjel előre nekiesett az állótükörnek.

– Az áldóját! – ordított Paul kétségbeesve és feldagadt fejét tapogatta. – Te marha, nem tudod más lába alá rakni azt a csámpás kezedet?

Igen szerencsétlennek érezte magát. Ez az átkozott tükör egyenesen az életére tör. Csak verekedésekből eredő károk ellen biztosította az „Afrikai Kutyapecér” tulajdonosa és erre minden verekedésből épen kerülvén ki, most törik el, mikor minden vihar elült. Ő maga töri össze, s így nem kaphat érte egy centime-ot sem, hacsak nem ígér valami részesedést ezeknek a gazembereknek, mert ezek ingyen nem tanúskodnak hamisan, akárhogy könyörögne nekik.

Szomorúan ballagott a söntéspulthoz és kidugaszolt egy rumosüveget, a légionista pedig odaszólt a társaságnak:

– Hajlandók az urak megtisztelni bennünket, hogy velünk tartsanak?

Az urak egymásra néztek és meglepő gyorsan hajlandók voltak.

*

Hagyjuk magukra a csendesen iszogatókat, mégpedig több okból. Először is, mert mint észrevehettük, józanon is meglehetősen életveszélyesek, hát még ha isznak. Másodszor, mert illik utánanézni egy kissé, hogyan került ez a rokonszenves, előkelő tartású, másokon mindig segíteni kész Edgár Tompson a francia idegenlégió egyenruhájában Algírba, annak is az „Afrikai Kutyapecérhez” címzett kocsmájába?

II. FEJEZET

A marseille-iek futóversenyt rendeznek. Nem az orvos
rendelte nekik a sok testmozgást. Egy rendőrt leütnek a saját
gumibotjával, de nem baj. Megtudjuk, hogy mi a tabu
és Tompson kilihegi magát. Legfőbb ideje.

– Fogják meg! Fogják meg!

A kanyargós Rue de Bonaparte-n végigharsant a kiáltás. Az emberek felütötték a fejüket, és több halaskofa azonnal elhagyta standját. A kényelmesebbek nem mozdultak el a helyükről, de kíváncsian nyújtogatták a nyakukat, hogy ne maradjanak ki az érdekes látnivalóból.

– Fogják meg! Fogják meg!

Futó lépések dobaja hallatszott. A hajtóvadászat már javában tartott. Általában rókavadászat jellege volt a dolognak. Elöl, mintegy húsz lépésnyi előnnyel futott a róka, egy meglehetősen elegáns fiatalember, akinek a kabátját illetéktelen kezek teljesen kettészakították. Utána a kopók. A kopók közül kettő rendőr egyenruhát hordott, a többi pedig civil volt.

– Fogják meg! Fogják meg!

A róka kitűnően tartotta volna húsz méteres előnyét, és talán nem is lett volna semmi baj, ha neki nem szalad egy, az utca közepén felejtett hatalmas fonott halaskosárnak és keresztül nem bukfencezik rajta.

Az üldözők felordítottak. Úgy látszott, hogy a következő pillanatban már rávetik magukat, de a róka felugrott és az utolsó pillanatban kiszakította magát kezeik közül. Most váratlan elhatározással bekanyarodott a tengerpart közelében húzódó Rue St. Jeanhe-ra és ott futott tovább. Nyomában legfeljebb négy lépésre már az egyenruhás és civil vadászebek.

A róka lihegve nézett körül. Sehonnan sem látszott segítség, tudta, hogy pillanatokon belül utolérik, félholtra verik és megkötözve elszállítják. Olyan kétségbeesett és olyan halálosan fáradt volt, hogy egy pillanatig arra gondolt, megáll és bevárja a történendőket.

És ekkor meglátott valamit. Nem is nagyon messze, mintegy negyven-ötven lépésnyi távolságban, sárgásfehéren felcsillantak szeme előtt a Fort St. Jean citadella hatalmas falai. A rókának felcsillant a szeme.

Egy gondolat villant át rajta, mentőötlet a végső kétségbeesés szélén. A Fort St. Jean erőd! Ide be kell jutnia minden áron. Ez az utolsó lehetőség, hogy megmeneküljön. Aki ezen a hatalmas rácsos vaskapun beteszi a lábát, az megszűnt elérhető lény lenni a külvilág számára. Az tabu. Ahhoz nem nyúlhat többé semmiféle hatóság.

Már látta a kapu előtt álló őr merev és kifejezéstelen arcát. A posztoló katona nyilván sok ehhez hasonló eset tanúja volt, mert cseppet sem izgatta fel a dolog és még csak arrafelé sem nézett.

A róka összeszedte utolsó erejét. Még öt lépés! Még négy! Érezte, hogy kezek ragadják meg hátulról keményen és kérlelhetetlenül. Káromkodva és a fáradságtól hörögve kitépte magát a vállára szoruló marokból és egyetlen, hatalmas szökkenéssel bevágódott az őr mellett az erőd kapuján.

Az üldözők megtorpantak. Ökölbe szorított kézzel, dühösen és szitkozódva néztek az eltűnt után. A rendőrök mérgelődve magyaráztak valamit a mereven álló kapuőrnek, de a katona közömbösen vonogatta a vállát és felelet helyett, mintegy felsőbbsége kihangsúlyozására, megvetően köpött egyet.

*

A róka ezalatt leroskadt egy padra az erőd kapualjában és kilihegte magát. Legfőbb ideje volt. Szíve vadul dobogott a megerőltető futástól, halántékán kidagadtak az erek és remegett a térde. Mikor úgy-ahogy kipihente magát, hajlandó volt arra is, hogy felelgessen a mellette ácsorgó és csendesen bagózó légionáriusnak, aki különböző kérdéseket intézett hozzá, nem hivatalosan, csak kíváncsiságból.

– Szeretném tudni – mondta kíváncsian –, hogy mi a fenéért kell úgy rohanni. Az ember tüdőtágulást kap az ilyesmitől, meg a szívbillentyűiddel is zavarok lesznek. És különben is van egy közmondás, hogy lassan járj, tovább érsz…

A róka elkínzottan nézett az előtte állóra.

– Igen lekötelezne szép vitéz úr, ha egy árnyalattal kevésbé hülye kérdéseket intézne hozzám. Ahhoz még egy kicsit fáradt vagyok. Hát mi a fenéért rohan az ember, mit gondol? Nyilván azért rohan, mert kergetik. Ami pedig idiótán hangzó közmondását illeti, módosítsuk úgy, hogy lassan járj, utolér a rendőr.

– Vagy úgy! – mondta a katona és elgondolkozva áttolta nyelvével a bagót jobb pofazacskójából a balba. – Most már értem. És mondd, mindjárt meghalt az illető?

– Miféle illető?

– Hát aki miatt kergettek.

A róka elnevette magát.

– Csak nem képzeled, hogy gyilkos vagyok?

A katona vállat vont

– Miért ne? Ki tilthatja meg ezt az embernek?

A róka már annyira kipihente magát, hogy volt ereje egy cigarettára gyújtani. Jólesett a füst, ahogy leszítta a széles tüdejére. Egyszerre a jókedve is visszatért.

– Idefigyelj, kedvenc harci paripám! Miután látom, hogy nagyon kíváncsi természetű vagy, és nem akarom, hogy azt hidd rólam, hogy valami garázda, kötekedő vagyok, közlöm veled, hogy rohanásom oka egyszerűen az volt, hogy fejbe vertem egy rendőrt a saját gumibotjával.

– És meghalt?

– Már mondtam, hogy nem halt meg. Elájult, és ismervén a francia rendőrök szívós természetét, biztosra veszem, hogy már magához is tért. Tisztelem, becsülöm a francia nemzetet, de nem tudom megérteni, hogy egy ilyen semmiségért miért kell halálra hajszolni az embert?

A másik elgondolkozva rágta a bagóját és időnként ügyes mozdulattal leköpte a róka cipőjét.

– Utóvégre – mondta tűnődve –, mindenkinek tiszteletre méltó joga, hogy fejbe ver-e egy rendőrt, vagy sem. Ha valakinek ez a szenvedélye, ez ellen nem lehet semmit tenni. Ismertem valakit, aki annyira szerette az édességet, hogy több ízben betört egy cukorkaüzletbe. Volt egy igen kedves barátom, aki például előszeretettel metszette fel az idegen emberek hasát. Neki ez volt a szenvedélye. Harminckettőben akasztották fel. Nyugodjon békében.

A róka türelmetlenül legyintett:

– Hagyjuk ezeket a marhaságokat, könyörgöm. Idefigyeljen, katona úr. Szeretném, ha egyszer s mindenkorra tudomásul venné, hogy nem vagyok ellensége a rendőröknek, s a legritkább esetben verem fejbe őket a saját gumibotjukkal. Egész egyszerűen az a tény, hogy a rendőr le akart tartóztatni, mert a kikötőben bizonyos ügyből kifolyólag olyan súlyos szemrehányásokkal illettem egy kövér urat, hogy az illetőt kórházba szállították. Miután semmi kedvem sem volt ilyen jelentéktelen dolog miatt a policiára fáradni, leütöttem a rendőrt a gumibotjával. Ennyi az egész. Remélem, ez a magyarázat kielégít, amit szívből kívánok, mert nemigen tudom elviselni a kíváncsi embereket és türelmem végén előszeretettel rúgom orrba őket.

A másik megértően bólintott:

– Jól van, jól van! Végre is szóból ért az ember. Mindenesetre meg kell állapítanom, hogy rendes fiúnak látszol, és ha időközben nem verlek agyon, még nagyon jó barátok leszünk.

– Szerencsémnek fogom tartani. Egyébként Edgár Tompson vagyok.

– Örvendek. Nevem Larry.

Abba kellett hagyniuk a beszélgetést, mert valaki kiszólt az irodaajtón, hogy az új ember jöjjön be. Ed Tompson tudta, hogy ő az új ember, felállt és elindult az iroda felé. Hiába, megmenekülésének ára van. Aki belép a francia idegenlégió valamelyik erődítményének kapuján, megmenekül ugyan mindenféle zaklatástól és hatósági üldöztetéstől, feltéve, hogy nem francia, aki főbenjáró bűnt követett el, de egyben elkötelezte magát és már csak akkor léphet ki ismét az életmentő kapun, mikor behajózzák őket Afrika felé.