BRÓDY SÁNDOR

A tanítónő

Falusi életkép három
felvonásban

fapadoskonyv.hu

(1907-1908)

Szereplők

Tanítónő

Öreg Nagy István

Ifj. Nagy István

Nagyasszony

Tanító

Kántor

Kántorkisasszony

Főúr

Káplán

Szolgabíró

Járásorvos

Törvénybíró

Bérlő

Gyógyszerész

Lovászinas

Postás

Komornyik

Hray Ida

Prímás

Két kenőasszony

Harmadik kenőasszony

Iskoláslányok

Gratulánsok

Ősbemutató: Budapest, Vígszínház, 1908. március 21.

Tartalomjegyzék

ELSŐ FELVONÁS

MÁSODIK FELVONÁS

HARMADIK FELVONÁS

ELSŐ FELVONÁS

(Szín: Meszelt szoba, gerendás padmaly. Búbos. A szoba szalon, ebédlő és háló egyben. Szűk, fényezett ágy, fehér terítővel. Ripsz garnitúra, stikkelt védőkkel. A nagy, kerek ebédlőasztal otthon szőtt abrosszal leterítve. A falon litográfiák: Kossuth Kápolnánál, Batthyány Lajos halála és egy külföldi színnyomat. A konvencionális aranytükör, a legyek ellen sárga tüllel behúzva. A legyek ellen való harc különben is meglátszik a szobán. Légyvesztő a falon, légyölő üveg az asztalon, a búboson. A kettős sifonon, amely szintén politúros, cifra kis tükör, száradt citrom, közte alma. Hátul befőttes üvegek. Varrógép. Kis asztal az ablak melletti emelvényen. Az ablakokban természetesen nyíló muskátli. De azért vázában csinált virág: makart bokréta is. Az egyik ajtó, két falépcsővel, a boltba nyílik: a másik a pitvarba. A szobán minden vegyes volta dacára érzik, hogy legfőképpen fiatal nő lakja. Nagy tisztaság és rend. De kenyér, kalács, ételnemű mindenfelé. Birsalmasajt, savanyított uborkás üvegek, befőttes üvegek mindenütt. A pitvar felőli ajtó mellett: szenteltvíztartó, melyet keret nélküli szentképek vesznek körül. Kora ősz, reggeli nyolc óra. A felvonás elején a szoba már derül, de igazán napos csak akkor lesz, amikor a tanítónő bejön. Mintha ajtót nyitván, vele együtt özönlenék be a nap. Rolók, amellyel a kántorkisasszony bánik. A padló fehérre súrolt puhafa, úgynevezett „laufteppichekkel”.)

ELSŐ JELENET

KÁNTORKISASSZONY, TANÍTÓ, KÁNTOR ÉS FŐÚR

(Utóbbiak kártyáznak.)

TANÍTÓ: Már kártyáznak?

KÁNTORKISASSZONY: Ma későn kezdték. Csak reggeli nyolckor. Vasárnap van. A tanító úr nem kártyázik soha?

TANÍTÓ: Én komoly ember vagyok. Ha úgy tetszik: tudós.

KÁNTORKISASSZONY: Ilyen fiatalon?

TANÍTÓ: Huszonkét éves koromban középiskolai tanári oklevél volt a zsebemben. És most itt tanító vagyok.

KÁNTORKISASSZONY: Nem jó itt, mondja? Ebben a mi kedves falunkban. Pesten, persze, az más, annyi szép nő... Azok a színésznék. Nem is emberek, angyalok!

TANÍTÓ: Nem kedvelem őket... De ez a falu, ez kedves. A portáknak nyitva van a kapuja, és ha elmegyek előtte, kiszalad, kirohan rám egy-egy, kettő, négy kutya.

KÁNTORKISASSZONY: Szólni kell hozzájuk.

TANÍTÓ: Nem értenek. Idegen vagyok.

KÁNTORKISASSZONY: Sétáljunk együtt. Engem ismernek.

TANÍTÓ: Azt nem. Többet nem. Tovább mentem tegnap is, mint ameddig szabad. A hold sütött, a nádban beszélgettek a békák. Ne vegye komolyan.

KÁNTORKISASSZONY: Pedig olyan szép volt.

TANÍTÓ: Nekem nincs jogom nőnek hízelegni. Én egy sorsüldözött filológus vagyok. Még csak egy embert sem ismerek, aki ismerne egy képviselőt. Mi elszaporodtunk, de az iskolák nem... A helyettes tanárokat is főhercegek protezsálják. Az egyetemi professzorok fiai se kapnak állást gimnáziumban, kénytelenek mindjárt egyetemi tanárok lenni... Lefokoztam magamat, idejöttem ábécét tanítani. De családot nem alapíthatok. Legalább megírom a nagy osztják szótárt.

KÁNTORKISASSZONY: És mi lesz akkor, ha megírja a nagy osztják szótárt?

TANÍTÓ: Meglesz. De mit érdeklődik maga, Kató kisasszony, a dolgaim iránt? Maga szeret engem. Miért szeret?

KÁNTORKISASSZONY: Mert művelt ember.

TANÍTÓ: Művelt? Sőt, tudós. De így néz ki egy férfi, akit egy nő szerethet? Lehet egy ilyen emberből, mint én, férj?

KÁNTORKISASSZONY: Lehet. De miért tetszik olyan... olyan karcsúnak lenni?

TANÍTÓ: A tej miatt, a sok tej. Öt évig ebédeltem Pesten tejeldében.

KÁNTORKISASSZONY: Húst, húst kell enni! Tessék, ezt a combot, a máját; egy kis paprikás szalonna. Mindjárt hozzák a tejsűrűs kávét.

TANÍTÓ: Maga engem meg akar hizlalni, mint a vadak... Ne tagadja, aztán el akarja vétetni magát velem... Maga nagyon kedves lány, de miből élnénk... hol laknánk?

KÁNTORKISASSZONY: Itt, akár ebben a szobában.

TANÍTÓ: Együtt azzal a majorsággal? Az új tanítónővel?

KÁNTORKISASSZONY: Bizony. Az itt lesz kvártélyba.

TANÍTÓ: Hagyjon engem békén... Hagyjunk egymásnak békit. Ha tegnap este a haját megcsókoltam volna, bocsánatot kérek. Maga nem eszik? Miből él maga?

KÁNTORKISASSZONY: Kóstolásból.

TANÍTÓ: Maga stoppolja meg a harisnyáimat? Maga csinált új nyakat az ingeimnek?

KÁNTORKISASSZONY: Én.

TANÍTÓ: Mi jogon nyúl a ládámba? Mi maga nekem?

KÁNTORKISASSZONY: A mamája. Tuza úr, ha csak egy kicsit szeret, ezt az egy szárnyat!

TANÍTÓ: Nyomorult egy falu. Közkönyvtár, az nincs, de enni, azt tudnak. Éhezni inkább, de fent, fent! Ott délben tej... Itt hajnalban hús!

(Mérgesen megeszi. Kutyaugatás hallatszik.)

KÁNTORKISASSZONY: Valaki gyön.

TANÍTÓ: Könyvügynök megint.

KÁNTORKISASSZONY: Nem a’. A levélhordó. Erre szokott úgy ugatni.

TANÍTÓ: Egyszer megverte. Nem tudja neki elfelejteni.

KÁNTORKISASSZONY: Vajon kinek hoz levelet?

TANÍTÓ: Nekem nem.

KÁNTORKISASSZONY: Nekem se.

TANÍTÓ: Talán mi vagyunk ketten az egész világon, akik senkitől sem kapunk levelet. De szóljon ki neki, lehúzza.

KÁNTORKISASSZONY: (kiszól az ablakon) Tisza! Tisza!

MÁSODIK JELENET

VOLTAK, POSTÁS

POSTÁS: hátulról sántít befelé. Erősen sántít, kifelé rúg, befelé lép. A kutya ugatása erősebb): (Csiba te! Hogy a!... (Meglátja a főurat.) Csértessék! Egy kis postát hoztam! Mindgyá... (Az asztalra teszi a nagy paksamétát. Összekötözött levélcsomagok, széthulló levelezőlapok. Az oldalán bőrtáska, azt is leborítja. A pakkok a ruhájához vannak kötve, azt leteszi a földre, csak nagy botjától nem akar megválni, mintha még most is tartana a kutyától.) Mindgyá... (Keresgél.) Ez a’... nem a’! Tessék csak megnézni, nem ez-e?

TANÍTÓ: Nem. Kinek jött?

KÁNTOR: (nagyon lassú tempójú ember. A pipa ki nem szakad a szájából. Mindjárt-mindjárt leül egy-egy karosszékbe és pipázik magának. Az élet célja az ő számára, hogy tajtékpipáját szépen szívja ki): Kinek jött volna? Én vagyok az üzletember. Nem beszélek, dolgozom. Kitől gyött?

POSTÁS: Az új tanítónétól. Csak levelezőlap. (Nézi a gatyáját.) Ezek a gyalázatosak! Mióta az emberek mind kimentek Amerikába, és csak asszonyok vannak a postán, elbízik magukat, hogy ők az urak.

KÁNTOR: Aztán mit ír az új tanítóné?

POSTÁS: Mit írna? (Keresgél.) Gyün.

TANÍTÓ: Honnan tudja kend?

POSTÁS: Én ne tudnám? Megmondta a postáskisasszony. Az új tanítónő valami Tóth nevezetű Flóra. No, kis levél. Levelezőlap. Hova bújtá...

KÁNTORKISASSZONY (egy pohár szilvóriumot ad neki): Igyék, kend, a nagy ijedelmére!

(Postás a szokott grimaszok között megissza.)

FŐÚR: Hányadik pohár törköly, József?

POSTÁS: A hetedik. Beosztom. Az erősebb italú helyekre a végén megyek. A kastély... (Erős köteg levelet vesz fel, mutatja.) Ez a kastélyba megy. A fiatal Nagy nagyságos úrnak. Szagos, mint a muskotály, tessen csak. (Megszagoltatja.)

KÁNTORKISASSZONY: (izgatottan): Mind szerelmes levél, mind ő kapja!

POSTÁS: (nagyobb csomagot mutat): Ezek meg az öreg kastélyba, az öreg Nagy István úrnak. Mind fain:üzletes levelek. Többet kap egy nap egymaga, mint az egész falu minden izraelitája egész hónap alatt.

TANÍTÓ: Jó, jó, de mikor gyün meg az új tanítónő?

POSTÁS: (összevissza nézi a zsebeit): Vagy igen, az a levél. Harmadik napja hurcolom magamnál, ma, mondok, beadom... Nincs benne semmi, csak hogy itt fog a kántor úrnál szállni, beinvitálja (mozdulat) magát, ha szívesen elfogadják.

TANÍTÓ: De mikor gyön, mikor?

POSTÁS: Holnap! Ma, tegnap! Hát nincs!... Alighanem otthon maradt. (Összepakol.) Beadom holnap. Tessen már egy jó szót szólni annak a kutyának.

KÁNTOR: Máskor vagy hozzon kend levelet, vagy ne hozzon.

KÁNTORKISASSZONY: (kiszól): Tisza! Tisza!

(Postás hajlongva, köszönve kisántít. Kántorkisasszony és Tanító az ablak mellé ülnek. Egyik köt, másik olvas.)

TANÍTÓ: Úgy illett volna, hogy valaki kimenjen elibe a vasúthoz.

KÁNTORKISASSZONY: Hogy megjönne most? Mán jönnek is az állomástól. Nézze, az uraság, a fiatal. Öt fekete sárkány. Nézze, hogy hajt.

TANÍTÓ: Az a hirtelenszőke színésznő mellette, azt ismerem Pestről. Kisasszony, színésznő!

KÁNTORKISASSZONY: Az a’!

TANÍTÓ: A tanítókisasszony nem jön?

KÁNTORKISASSZONY: Nem, ott zötyköl előre a fiáker. Csak egy cilinderes vigéc ül rajta... Tóth Flóra, Tóth Flóra! Vajon milyen lesz?

TANÍTÓ: Képzelem, hogy néz ki, aki ide jön! Olyan lehet, mint én.

KÁNTORKISASSZONY: Magának, félek, tetszeni fog.

TANÍTÓ: Nekem? Egy hektikás tanítónő? Száraz, csontos, nagyorrú.

KÁNTORKISASSZONY: Miért gondolja, hogy ilyen?

TANÍTÓ: Miért jönne ide, ha huszonkét éves, kitűnő képesítése van. Testi hibájának kell lenni... Nem lát egy lányt férfikalapban?

KÁNTORKISASSZONY: (becsukja az ablakot): Már a posta is bekocogott. Nem jött. Jobb is, hogy nem törte magát éjjel.

TANÍTÓ: Okosabbnak tartotta setét estve megérkezni!

(Kopogtatás hallatszik.)

HARMADIK JELENET

VOLTAK, TÓTH FLÓRA, VÉGÜL A KIS PARASZTLÁNY

KÁNTORKISASSZONY: (kopogtatásra): Szabad!

FLÓRA: (belép, kezében egy nagy kartonskatulya. Ruha: fehér blúz, sötétkék alja. Barna színű radoumantli, girardi kalap. Megáll az ajtóban): Az új tanítónő vagyok. Jó helyen járok a kántor úréknál?

KÁNTORKISASSZONY: Jó helyen, hozta Isten!... A Főúr – az apám!

(Főúr, Kántor kissé emelkednek a helyükön, abba is akarják hagyni a játékot. Küzdenek magukkal, de mivel látják, hogy a jövevény el van foglalva, játszanak tovább. Tanító nem mutattatik be, helyesebben, egyelőre elsikkasztatik. Ennek megfelelően várakozó póz.)

FLÓRA: (leteszi a pakkot, a mantlit. A Főúrék felé bókol): Tessenek csak kijátszani a partit. Olvastam, hogy a kártyás embert nem szabad zavarni. (Hátuk mögé áll.) Remélem, hogy szerencsét hoztam valamelyiküknek. Mindkettőjüknek... Mindenkinek. (A kántorkisasszonyhoz fordul.) Köszönöm a levelüket, hogy elfogadnak. Az enyémet, az utolsót nem tetszett?

KÁNTORKISASSZONY: Nem, kisasszony, csak a postás mondta.

TANÍTÓ: Most mondta, különben kimentünk volna a vasúthoz. (Előretolakodnék, de Kántorkisasszony hátratolja.)

KÁNTORKISASSZONY: Én Kató vagyok.

FLÓRA: Kár. Olyan jó Mariska-arca van. Én meg Flóra! Szervusz!

KÁNTORKISASSZONY: Szerbusz! (Kezelnek, csókolódznak.)

FLÓRA: Jaj, de kedves szoba. (Szimatol.) Milyen jó szag van itt. (Szimatolva.) Mindig ilyenről álmodtam a preparandiában, hogy egyszer falun egy ilyen szobám lesz. Ez a jó nagymama! (Megöleli a búbost.) Be jó lesz, ha be lesz fűtve! (A cica a búbos padkájára kap.) Jaj, de kövér! Hogy hívják?

KÁNTORKISASSZONY: Rézi!

FLÓRA: Jó reggelt, Rézi, alszol... Pesten a macskák soványak és álmatlanok.

KÁNTORKISASSZONY: Pesti vagy?

FLÓRA: Ó, nem! Pesten alig van valaki, aki pesti. Túl a Dunai.

FŐÚR: Tóth, Tóth... györki, vagy csidrédi Tóth...

FLÓRA: (nevetve):Azt hiszem, krumplis Tóth. Az apám csak felvidéki.

KÁNTORKISASSZONY: Tedd le a kalapod, lelkem, nem vagy éhes, lelkem?

FLÓRA: Még nem. (Nagyon komolyan.) Ha az ember utazik, mindig eszik.

KÁNTORKISASSZONY: De valamit mégis... Mit ettél?

FLÓRA: Automatát. Minden állomáson kitakarítottam az automatát... nem maradt semmi. Cukros mandulát, csokoládét. Kölnivizet, gyufát, savanyú bombont vettem. Három forintom maradt mégis. Ebben a ruhában nincs zsebem... Kató, tegyed ezt nekem el. Van víz a lavórban? (A zsebkendőjébe becsomagolt pénzt átadja.)

KÁNTORKISASSZONY: (átveszi. Az almáriumba elzárja): Enni kell, itt enni kell! Egy kis bélest sütöttem, egy kis íróstésztát. Mindjárt. Szép batiszt ez! (Megtapogatja Flóra blúzát.) Hány korona méterje?

FLÓRA: Kettő.

KÁNTORKISASSZONY: Pest csak Pest! Hogy lehet Pestről elkívánkozni? A mi boltunkban csak drága selyem van. Nagyon finom, vagy nagyon ordináré.

FLÓRA: Ti boltosok is vagytok?

KÁNTORKISASSZONY: Hogyne. Szövetkezet. Az apám boltos. Nagyon megtanulta.

KÁNTOR: Én nem beszélek, hanem dolgozok.

FLÓRA: Más temet?

KÁNTORKISASSZONY: Nincs kit temetni. Az öregebbek majdnem mind kimentek Amerikába.

FLÓRA: A bolt is itt van a házban?

KÁNTORKISASSZONY: Itt.

FLÓRA: (hallgatódzik, rámutatva a földig függönyös ajtóra): Ez az? Halld csak, ki az?

KÁNTORKISASSZONY: A főtisztelendő káplán úr.

KÁPLÁN: (beszéde hallatszik): Mit cifrálkodtok? Mire az atlasz, csinált csipke, selyem... Samu, ne adjon nekik!

FLÓRA: (csendesen): Ki az a Samu?

KÁNTORKISASSZONY: Az inas. A sekrestyés. Nagy tolvaj!

KÁPLÁN: (m. f.): Az uratok Amerikában ólombányákban, a kedvesetek katona, és ti itt hivalkodtok! Kinek?

EGY NŐI HANG: Magának, szentem, főtisztelendő úr! (Asszonykacagás.)

FLÓRA: Ó, be érdekes egy hely! De szeretem, hogy ide jutottam! Az első tapasztalat. Szeretek tapasztalni.

TANÍTÓ: (megint előkerül. Mohón bevág a beszédbe): Én is. Egy úton járunk. Van szerencsém. Tuza... (Kezet nyújt.)

FLÓRA: (kezet ad, de nem törődik tovább a tanítóval): És én hol alszom?

KÁNTORKISASSZONY: (az ágyra mutat): Itt.

FLÓRA: Nem a díványon?

KÁNTORKISASSZONY: Nem, én fogok a díványon. Ezen más senki sem tud.

FLÓRA: Én még soha ágyban nem aludtam. Mindég díványon.

KÁNTORKISASSZONY: Én se. Ágyban nem is tudnék.

FLÓRA: Mi vagyunk a két, díványon háló lány. Segíts csak! Összebarátkoztunk.

(Flóra, Kántorkisasszony csókolódznak.)

FŐÚR: Ejnye, de sűrűn... Fiatalok, csak csókolóznak. (Leteszi a kártyát.) Ez volt az utolsó parti... Magával nem játszom többet, csak még háromszor. Belátom, a kártya izgat!

FLÓRA: (súgva): Nagyban játszanak?

KÁNTORKISASSZONY: Némely nap egy koronát is nyer az apám!

FŐÚR: Nem azért nem játszom, mert maga csal, smucig és reszket. Azt én szeretem. Becsületes emberrel egyáltalán nem is szeretek kártyát játszani. Hanem, mert már a kártyát is kezdem nem látni... Ezeket a kedves, ismerős figurákat... Vége a huszonöt éves partinak. Aztán elszakítjuk a paklit...

FLÓRA: (lassan): Huszonöt éve játszanak ezzel az eggyel?

KÁNTORKISASSZONY: Nem, minden esztendőben is új van...

FŐÚR: Még három... azalatt nyerje agyonra magát. (Fölkel, közeledik Flórához. Az is.)

(Flóra kezet akar csókolni.)

FŐÚR: Na. Nem szabad. Nem vagyok én püspök. Nem is akartam az lenni. Nem is lehettem volna.

KÁNTOR: A falu nem eresztette.

FŐÚR: Aki idekerül, az ki nem szabadul innen többét, beleragad a sárba. Mondd csak, leányom, hogy jutott eszedbe, hogy ide jöjj, ide a világ végire?

FLÓRA: Mindenfelé pályáztam, nem kellettem sehol. Nem volt pártfogóm. Azaz hogy, lett volna.

FŐÚR: Azt elhiszem.

FLÓRA: Itt megválasztottak protekció nélkül.

FŐÚR: Az a’, most már emlékszem. A kegyúr, maga az öreg Nagy, aki a bizonyítványokat átnézte, azt mondta, ezé a legjobb, ez legyen. Ezt nem tolja senki, ez kell. Majd menj el hozzá. Gazdag ember, de becsületes ember. Köszönd meg neki.

FLÓRA: Elmegyek. Kérem szépen, főúr, nem kapok valami külön útbaigazítást a tanterv irányára nézve?

FŐÚR: Hogy tanterv, hogy iránya? Új szavak! Nem szeretem őket. A főtisztelendő káplán úr – majd idejön, azzal beszéld meg. Az az úr itt adminisztrátor, engem is tirannizál, nem engedi, hogy húst egyek estére, makk-kávén élünk...

KÁNTORKISASSZONY: Szegény főúr!

FŐÚR: Én már csak öreg zsellér vagyok a plébánián. Öregasszonyoknak misézek. Pedig én csak a fiatalokat szeretem. Az ilyen szép fiatal lányt, mint te. Ha nézem, akkor rosszul esik, hogy el kell menni.

FLÓRA: Hová, főúr?

FŐÚR: A gyep alá, a kakukkfű alá.

FLÓRA: Az még soká lesz.

FŐÚR: Nem a’! Tavaszon vagy őszön. Mi ilyenkor szoktunk meghalni. Az apám is, az apámtól való nagyapám is. Előbb a szemünk fárad el, aztán a lábunk. A fülünk állja a legtovább. Ennek az egyiknek már lőhetnek. Mikor früstökre nem bírjuk többé megenni a hideg töltött káposztát, akkor beharangoztak.

KÁNTORKISASSZONY: De a főúr meg tudja enni!

FŐÚR (nagyon keserűen): Nem! Ilyenkor oszt letesszük a pipát. Az orvos ráfogja, hogy a nyomorult bagóban van a felséges halál. Mors imperator! Visszatesszük a pipát a pipatóriumba, szíja más!

KÁNTORKISASSZONY: Mindig ilyen szomorú dolgokról tetszik beszélni!...

FLÓRA: A halál nem szomorú, csak komor. Hozzátartozik az élethez:én nem félek tőle!

FŐÚR: Ez az én lányom! Majd ha itt maradsz, és itt boldog leszel, fáin kis temetőnk van, oda hozzám kijárj!

FLÓRA: Addig...

FŐÚR: Addig – holtig csak elélünk. Még misézünk egyszer kétszer, csapunk egy-két-tíz lakomát. Szeretsz táncolni?

FLÓRA: Nagyon!

FŐÚR: Ez a’! A táncos, a fiatal! Szereted a gyümölcsöt?

FLÓRA: Megélnék rajta.

FŐÚR (a reverendájából darabonként veszi ki a gyümölcsöt): Aranyranett. Ezt edd meg.

(Flóra beleharap.)

FŐÚR: Ez a honi somfai, még nem érett, tedd a sifonodba. Ez vérbélű cigányalma, látszatra szerény, de íze olyan, mint a manna. Ezt még megeheted.

FLÓRA: (beleharap): De jó!

FŐÚR: Ejnye, de finom egerek jártak felétek, jó kis fogakat vittek a szájadba. Vaksi vagyok, de azt látom, hogy a fogad szikrázik. Na, egy kis körtvét is akkor alája. Nem olyan szegény ez a reverenda, mi? Mind én ültettem a fáját, a gyümölcsét az őszön más szedi már.

FLÓRA: Milyen igazságtalanság, hogy a fa elél száz meg száz évig, az ember pedig...

FŐÚR: Millió meg millió évig. Egy cseppet itt, nagyon sokat odaát.

FLÓRA: Vajon milyen lehet odaát?

FŐÚR: Én nemsokára megtudom.

FLÓRA: Kíváncsi tetszik lenni rá?

FŐÚR (fejét megvakarja): Nagyon kicsinyt. Isten ő szent felsége, kinek útját és céljait kutatni tilos, megtehette volna kedvelt teremtménye, az ember kedvéért, hogy megfelezte volna az időt. Felét hogy itt éljük az életnek, felét odaát. Itt egész jól el lehet élni.

FLÓRA: Élni, dolgozni.

FŐÚR: Szeretni. (Egy pillanatnyi csend.) Most pedig szépen hazamegyünk. Kiabáljatok csak át a Balázs Judinak az iskolába... Kis szolgálóm, hogy vezessen haza...

KÁNTORKISASSZONY: (kikiált az ablakon): Judi, Judi, a főúr!

FŐÚR: Éppenhogy a kezemet fogja. A kis ügyes kezével elkalauzol, egy csepp sárba se enged belépni. Kikapok mán a káplán úrtól. Nem rossz a lábam, csak makrancos.

(Kis parasztlány megjött, kezén fogja a főurat.)

FŐÚR: Aztán vigyázz, kislányom, tanítókisasszony, ezzel az emberrel ne kártyázz. Ne egyél mindig, valahányszor ez a házikisasszony kínál. Kenekedj valami csúfítóval, hogy a szép Hray Ida, itt az egyetlen úri kisasszony, meg ne haragudjék rád. Csinosan ne járj, nehogy az urak itt beléd bolonduljanak. Udvaroltass magadnak, de minddel. Csak egy férfi van itt, avval szóba ne állj!

FLÓRA: Hát a nevét tessék akkor megmondani.

FŐÚR: Majd elgyön ő. Majd meglátod.

KÁNTORKISASSZONY: (nagy tisztelettel súgva): Nagy Pista.

FŐÚR: Az, az.

(A kis parasztlánnyal mennek az ajtó felé. Mind kísérik. Kántor kimegy utána. Az ajtóban a főúr és Flóra meleg kézszorítással búcsúznak. A Főúr sokáig rázza a kezét. El.)

FLÓRA: Ki ez a Nagy?

KÁNTORKISASSZONY: Hogy ki?

TANÍTÓ: (belevág a beszédbe): Egy gazember, egy lump, lóverseny-alak. Ismerem én Pestről. Iszákos.

(Flóra nem néz a tanítóra, aki közeledik. Tanító közeledik, de nem mer, részint nem tud bemutatkozni.)

FLÓRA: No, mégse lesz olyan utolsó, ha itt úgy szeretik.

KÁNTORKISASSZONY: Az asszonyok meghalnak érte, a férfiak félnek tőle.

TANÍTÓ: Egy parasztmilliomos fia.

KÁNTORKISASSZONY: A káplán úr!

NEGYEDIK JELENET

VOLTAK, KÁPLÁN, SZOLGABÍRÓ

(Káplán belép.)

FLÓRA: (Káplán elé megy): Az új tanítónő...

KÁPLÁN: (ridegen): Pesten tetszett végezni?

FLÓRA: (csodálkozva): Igen!

KÁPLÁN: Valláserkölcsi alapon áll ön?

FLÓRA: Nem én. A földön.

KÁPLÁN: No jó, miféle földön? (Nem néz Flórára.)

FLÓRA: Ezen a szép, fekete, magyar földön.

KÁPLÁN: Értem, kisasszony. A hazát szeretni kell, de az első a születés. Ugyebár, előbb születtünk? Első, legelső az egyház.

FLÓRA: Én jó katolikus vagyok. Bolond volnék, ha nem lennék az. Amikor valakinek ilyen szép, a legszebb hite van.

KÁPLÁN: Szép! Ez pesti beszéd, önök ott a gyülevész városban rothadt tanokkal szedik tele magokat. Ez az úr is (a Tanítóra mutat) galád dolgokat gondol, látom az arcán. Az iskola szellemét én irányítom.

FLÓRA: Szabad tudnom a szellem mibenlétét?

KÁPLÁN: Vallás és erkölcs. Hogy a nép tisztelje papját, tanítóját, urát. Úrtisztelő legyen. Mi itt falun konzervatívok vagyunk. Nem adunk semmit arra, amit a pesti újságok irkálnak... A népnek tisztelnie kell mindenkit.

FLÓRA: Kivévén magát.

KÁPLÁN: Kötekedni méltóztatik velem.