ZANE GREY

A végvidék

légiója

Fordította:

Lendvai István

fapadoskonyv.hu

Tartalom

I. FEJEZET

II. FEJEZET

III. FEJEZET

IV. FEJEZET

V. FEJEZET

VI. FEJEZET

VII. FEJEZET

VIII. FEJEZET

IX. FEJEZET

X. FEJEZET

XI. FEJEZET

XII. FEJEZET

XIII. FEJEZET

XIV. FEJEZET

XV. FEJEZET

XVI. FEJEZET

XVII. FEJEZET

XVIII. FEJEZET

XIX. FEJEZET

XX. FEJEZET

I. FEJEZET

Joan Randle, a hoadley-i leány megfékezte lovát a cédrus borította hegygerincen. Önvád és félelem dobogtatta meg a szívét, amint végigtekintett az elé tornyosodó vad, sötét hegyláncolaton.

– Jim mégsem tréfált – mondta magában. – Komolyan értette, amit mondott. Egyenesen nekinyargalt a határszélnek. Ó, miért is kínoztam?!

Valóban vad hely volt ez, Idaho állam déli határszéle. Abban az évben még a legvadabb világ is járta, amilyet valaha is alig értek meg ott, a Nyugaton. Az aranykeresés láza szerencsevadászok hordáit szabadította Kaliforniára. Aztán a polgárőrség meg az idahói dús aranyszüret visszaterelte ezt a sötét emberáradatot Kaliforniából Idahóba. Vérről, aranyról szóló különös történetek jártak szájról szájra a táborokban. Az aranykeresők és a szerencsevadászok tömérdek ismeretlen emberrel találkoztak.

Joan összezördült Jim Cleve-vel, de megbánta ezt a cselekedetét. Húszesztendős volt, magas, erős, fekete leány. Missouri államban született, ahol apja jómódú és tekintélyes férfiú volt, amíg egy napon – mint annyi más embert abban az időben – megölte egy puskagolyó. Joan ekkor egyik nagybátyjához került, aki engedett az arany hívó szavának – és a leány élete ettől kezdve a vadonban folytatódott.

Mérföldeken át követte Jim útját a hegylánc felé. Most leszállt a nyeregből megvizsgálni, hogy Jim nyomai csakugyan olyan frissek-e, mint ő gondolta. A kis falusi tábort napkeltekor hagyta el a fiú. Valaki látta elvágtatni, és megmondta a leánynak. Akkor ő már valahol az úton pihenhetett, mert most van dél.

Joan elgondolkozott. Jim szeretetre méltó, barátságos fiú volt ugyan, de eddig semmiféle jellemszilárdságnak nem adta tanújelét.

Joan a lova mellett állt, és a sötét hegyekre bámult. Bátor leány volt, hozzászokott a lovagláshoz és a hegyi ösvényekhez, tudott vigyázni magára. Abban reménykedett, hogy összetalálkozik Jimmel. Eddig mindig Jim volt a megbánó, a bocsánatkérő. De ez egyszer másképp történt. Joan fölidézte a fiú sovány, sápadt arcát. A máskor szelíd, békés szeme tegnap úgy szikrázott, mint az acél. Keserű, elszánt volt a tekintete. Mit is mondott neki, hogy így elváltozott?… Megpróbálta visszaidézni a történteket.

Előző este, amikor besötétedett, várta a fiút. Kitüntette a falubeli néhány fiatalemberrel szemben, és úgy látta, hogy Jim ezt a kitüntetést nem értékeli. Jim semmi tekintetben sem volt kielégítő, csak abban az egyben, hogy bomlott utána. De még ebben sem – mert túlságosan bomlott.

Annak az estének minden részlete élénken elé rajzolódott. Egyedül ült a vörösfenyők alatt, a kunyhó közelében. Az árnyékok megnőttek, aztán a fölkelő hold fénye borított el mindent. Joan hallotta a bogarak mély zümmögését, néhány falubeli asszony távoli nevetését és a patak csobogását. Jim késett. Nyilván nagybátyjának volt igaza: a kocsmában üldögélt, ami a legutóbb nyílt meg, a falu békéjének nagy veszedelmére. A falu kezdett növekedni, és Joan nem szívesen látta ezt a változást. Túlságosan elszaporodtak az idegenek, a durva, nagyszájú, részeges emberek. Valamikor öröm volt bemenni a falu boltjába, most veszélyessé vált ez is. Mintha Jimet sem éppen szerencsésen befolyásolták volna ezek az új viszonyok.

Joan bosszúsága lassanként elérte tetőpontját. Fölkelt: nem vár tovább Jimre. Majd ha találkozik vele, kurtán megmondja neki a magáét.

Ebben a pillanatban zörejt hallott maga mögött. Mielőtt még hátrafordulhatott volna, valaki izmos karjaiba zárta. Olyan medveölelés volt, hogy sem szabadulni, sem kiáltani nem tudott. Arca fölött egy sötét arc bámult – és egyre közelebb ért az övéhez. Aztán egyszerre csókok borították el a szemét, csókok égették az arcát, végül szenvedélyes hévvel az ajkát pecsételték le. Valami különös hatalmuk volt rajta. Aztán megszabadult.

A leány riadtan, sértődötten támolygott hátra. Annyira megrökönyödött, hogy alig ismert rá a férfira. Jim volt.

– Azt gondoltad, gyáva vagyok? – mondta.

Joant hirtelen vak düh fogta el. Meg tudta volna ölni a fiút. Soha nem jogosította föl ilyesmire, soha nem ígért neki effélét, még azt sem mutatta, hogy törődik vele. És most ezt merészelte! Forró vére csak úgy lángolt az arcában. Haragudott a fiúra, de haragudott önmagára is, mert úgy érezte, hogy ezek a csókok ismeretlen gyötrelmet és szégyenkezést gyújtottak benne. Megrázták egész lényét. Úgy érezte, gyűlöli Jimet.

– Jim Cleve – tört ki dühében –, ezzel végeztünk is egymással!

– Nem is kezdtünk – felelte Jim keserűen. – De… nem is bánom…

Mélyeket lélegzett. Joan látta, milyen sápadtra vált az arca a halvány holdfényben. Valami változást érzett a fiún – hideg elszántságot.

– Majd bánni fogod – mondta a leány. – Nekünk semmi dolgunk többé.

– Rendben van. De nem bánom, és nem is fogom bánni.

Joan arra gondolt, hogy talán az ital vett erőt a fiún. Jim soha nem kívánta az italt, ez volt az egyetlen erénye. Visszaemlékezett a csókjaira, és megállapította, hogy a fiú nem ivott. Mégis valami szokatlan volt a viselkedésében, amit nem tudott megérteni. Gondolta-e a fiú, hogy csókjainak ilyen hatalmuk lesz? Ha újra merészelné kezdeni! A leány remegett, de ez nemcsak a haragtól volt. De majd ő megleckézteti a fiút.

– Joan, én nem tudok tovább ölebecske lenni – mondta Jim. – Szeretlek, és nem tudok meglenni nélküled. Törődnöd kell velem egy kicsit. Légy a feleségem… Én…

– Soha! – pattant ki a leány felelete, mint a szikra a tűzkőből. – Mert nem vagy jó ember.

– De az vagyok – tiltakozott a fiú szenvedélyesen. – Mindig is megtettem a magam kötelességét. De amióta… amióta veled találkoztam, elveszett a lelkem. Bomlok utánad. A többi férfit szaladgáltatod magad után. Akárhány közülük arra sem érdemes, hogy… hogy… Ó, én már egészen belebetegedtem! Egyszer vágyom utánad, egyszer a féltékenység gyötör. Mondj egy jó szót, Joan!

– Miért? – kérdezte a leány hidegen. – Miért mondjak? Kenyér nélkül vagy. Nem akarsz dolgozni. Ha találsz egy kis aranyat, elkótyavetyéled. Egyebed sincs, mint a pisztolyod. Egyebet sem tudsz, mint lövöldözni.

– Lehet, hogy mesternek gyakorlom magamat – mondta Jim könnyedén.

– Jim Cleve, hiszen benned még ahhoz sincs elég erő, hogy rossz légy! – folytatta Joan csípősen.

Erre a szóra Jim heves mozdulatot tett a kezével. Aztán sötéten ránézett a leányra.

– Komolyan mondtad ezt? – kérdezte.

– De még mennyire – felelte a leány. Végre hát szikrát csiholt belőle. Ez érdekes dolog volt. Enyhítette is a leány haragját.

– Így hát annyira hitvány, annyira semmi ember, annyira mulya vagyok, még… még rossz sem tudok lenni!?

– Hát olyan vagy.

– Tehát így gondolkozol rólam, azok után, hogy tönkretettem magamat az irántad érzett szerelemből?

Joan nevetett. Milyen furcsa, forró gyönyörűsége telt abban, hogy a fiút kínozza!

– Istenemre, megmutatom neked! – kiáltotta Jim vadul.

– Ugyan mit akarsz tenni, Jim? – kérdezte a leány csúfondárosan.

– Lerázom ezt a tábort. Elvágtatok a határszélre. Beszegődök Kells és Gulden mellé… Majd még hallasz rólam, Joan Randle!

„Kells és Gulden”, ez a két név vad, ismeretlen, rejtelmes embereket jelentett a növekvő és félelmetes határszéli légióból. Odakinn, valahol istentől, embertől elrugaszkodott martalócok, rablók, útonállók, gyilkosok garázdálkodtak. Egyre több és riasztóbb hír járt felőlük a valamikor csöndes faluban.

Joan úgy érezte, hogy fagyos lehelet éri a szívét. De aztán megnyugtatta magát, ez megint csak afféle szájhősködés Jimtől. Nem merészkedik ilyesmire. De ő nem hagyná el soha Jimet, még akkor sem, ha csakugyan megtenné… De, a nők érthetetlen logikája szerint, ezt nem mondta meg Jimnek.

– Nincs neked ahhoz merszed! – vágta vissza, és bántóan fölnevetett.

Jim komoran pillantott a leányra, azután egyetlen szó nélkül elment. Joan meghökkent, kissé didergett belül, kissé bizonytalanul érezte magát. De vissza nem hívta.

*

És másnap délben Jim nyomába eredt, a hegyek irányába. Széles ösvényt választott, amelyen az aranykereskedők és a szerencsevadászok szoktak járni. Nem fenyegette az a veszedelem, hogy elvész. Baj csak akkor érhette, ha találkozik a határszéli zsiványok valamelyikével, akik az utóbbi időben sűrűn belátogattak a faluba.

Újra nyeregbe ült, és továbblovagolt a hegygerincen.

Minden szikla, minden cédrus mögött azt várta: rábukkan Jimre. Bizonyos, hogy a fiú csak megfenyegette. De hátha mégis?… Hiszen ő tegnap úgy megbántotta, hogy azt férfiember el nem viselheti, és ha csak egy szikrányi jellem van benne, akkor most megmutatja. Az önvád és a félelem egyre növekedett a leány szívében. Jim még csak gyerekember – két évvel idősebb nála. Az indulat minden végletbe elragadhatja. Talán mégsem jól ítélte meg a fiút? Ha jól, akkor is keményen elbánt vele. De hát meg merte csókolni!… Valahányszor erre gondolt, valami bizsergés, zűrzavar, égő szégyenkezés fogta el. És végül, a maga nagy csodálkozására, megállapította Joan, hogy a büszkeségén esett sérelemből, az összetűzésből, Jim elmeneteléből és a maga útra kerekedéséből – főképpen pedig ebből a növekvő és önvádoló rettegésből – furcsa „akarom, nem akarom” tisztelet virágzott ki Jim Cleve iránt.

A következő hegygerincen megint megállt. Ezúttal ügető lovat és lovast pillantott meg lenn, a zöldben.

A szívverése csaknem megállt. Nyilván Jim tart hazafelé. Tehát csak fenyegetés volt az egész.

Megkönnyebbült, földerült, és a szíve mélyén mégis elszomorodott. Mégis jól ítélte meg Jimet!

Nem kellett sokáig várakoznia, mire észrevette, hogy ez nem az a ló, amelyet Jim rendszerint lovagol. Óvatosságból elbújt a bokrok mögé, úgy várakozott. Amikor a lovas közelebb ért, megállapította, hogy nem Jim az, hanem Harvey Roberts, falujabeli ember, a nagybátyjának jó barátja. Kilovagolt búvóhelyéről, és köszöntötte a férfit. Hangja hallatára Roberts hirtelen gyorsított, és a fegyveréhez nyúlt. Ekkor ráismert a leányra.

– Halló, Joan! – kiáltotta, és felé nyargalt. – Mondhatom, rám ijesztett. Csak nem egyedül kószál erre?

– De igen. Jimet keresem.

– Jimet keresi? Mi történt vele?

– Összezördültünk. Aztán megesküdött, hogy világgá megy. Ki, a határszélre! Én meg, bolond fejjel, azt mondtam neki, hogy csak menjen… De most bánom a dolgot, és meg akarom keresni a fiút.

– Tyű!… Hát Jimről van szó! Én bizony elcsodálkoztam, Joan, mikor megismertem magát. Mert pár mérföldnyire innen a határszélnek fordul az út…

Roberts sebhelyes, szürke arca komolynak látszott, és tekintete kerülte a leányét.

– Csak nem hiszi, hogy Jim csakugyan elmegy? – kérdezte Joan.

– Jim van olyan bolond – felelte Roberts. – Mostanában egyre meggondolatlanabb lett. És az idők nem olyanok, Joan, hogy a legényeket jóra szoktassák. Jimnek csúnya csatája volt a múlt este. Majdnem megölte a fiatal Bradley-t. De gondolom, ezt úgyis tudja.

– Nem hallottam róla semmit – felelte a leány. – Miért verekedtek?

– Bradley tiszteletlenül beszélt önről.

Joan érezte, hogy a vére forrón, édesen fölszalad a fejébe. Megint új, szokatlan érzés. Nem szerette Bradley-t. Tolakodó, sértő modorú fiatalember volt.

– Miért nem mondta el nekem Jim? – kérdezte félig önmagától.

– Gondolom, nem akart dicsekedni azzal a munkával, amit Bradley ábrázatán végzett – mondta Roberts nevetve. – Gyerünk, Joan, fordítsuk hazafelé a lovakat.

Joan egy percig szótlanul nézett a hullámzó zöld hegytetők, a nagy szürke és fekete sziklafalak felé. Valami forrongott a lelke mélyén. Az apja kalandor volt ifjúkorában. És ő most érezte az apja vérének hívását. És azt is érezte, hogy igazságtalan volt ahhoz a férfihoz, aki szerette őt.

– Elmegyek utána – mondta.

Roberts nem mutatott semmi meglepődést. A nap állását nézte.

– Gondolom, utolérhetjük és hazahozhatjuk napnyugta előtt – mondta kurtán, amikor megfordította a lovát. – Keresztülvágunk erre, és megleljük a nyomát. Nem téveszthetjük el.

Friss ügetésbe kezdett, és Joan utánanyargalt. A leányt egy nagy kérdés foglalkoztatta, és annyira elgondolkozott rajta, hogy egészen elfelejtette megköszönni Robertsnek a szíves ajánlkozást.

Völgybe értek, szűk hajlásba a hegy tövében hullámzó dombsor és a hegygerinc között. Itt gyorsabban lovagolhattak. A völgy, úgy látszott, mérföldek hosszat terjed. A közepe táján Roberts hátraszólt a leánynak, és Joan, letekintve az útra észrevette, hogy Jim nyomába értek. Roberts itt rövid galoppra fogta lovát, és ebben az iramban nyargaltak tovább ki a völgyből, föl az emelkedőre, amely – úgy látszott – befelé vezet a hegyekbe. Az idő hamar tellett Joannak, aki folyton előrekémlelt, abban a reményben, hogy messziről megpillantja Jimet. De bizony nem tudta fölfedezni.

A délutánnak meglehetősen a vége felé jártak. Joan aggódni kezdett a hazamenetel dolgában. Eddig szentül hitte, hogy hamarosan találkozik Jimmel, és jókor hazaérhet, ezért otthon egyetlen szót sem szólt kalandos szándékáról.

A táj egyre komorabb, sziklásabb lett, tele cédrusfákkal és fenyőfoltokkal. A sűrűkből őzek csörtettek ki, a lovak elől nyírfajdok röppentek föl. A nyári délután forrósága kezdett lehűlni.

– Gondolom, jobb lenne abbahagyni – szólt hátra Roberts.

– Nem, nem. Csak előre! – felelte Joan.

Gyorsabb ügetésre nógatták lovaikat. Végre fölértek a domb tetejére. Lenéztek a magasból a kerek, szűk völgyre, amely – akár a többi csalóka út – a hegyláncra vezetett. Odalenn a völgyben víz is volt. Úgy ragyogott a napfényben, mint pirosra festett szalag. Egyetlen élőlényt nem lehetett látni az egész környéken. Joan egyre jobban elkedvetlenedett. Most már alig remélhette, hogy Jimet még aznap utolérik. Az ösvény balra kanyarodott, és egyre nehezebben volt járható.

Roberts lova elcsúszott valami sziklán, és megsántult. Nem akart továbbmenni, és amikor gazdája nagy nehezen mégis rákényszerítette, alig bírt lépni.

Roberts leszállt, hogy megnézze a ló sérülését.

– Hát a lába nem törött el – mondta –, de nem lesz könnyű utunk ma este hazafelé. Mert a lova nem bír meg kettőnket, gyalog pedig nem mehetek.

Joan leszállt.

A sziklarepedésben víz volt, és a leány segített Robertsnek megfüröszteni a ló kificamodott és megdagadt lábát. A pillanatnyi elfoglaltság és sajnálkozás feledtette egyéb gondjait.

– Gondolom, itt kell táboroznunk – mondta Roberts, körültekintve. – Szerencsére van málha a nyergemen, szolgálhatok némi kényelemmel. De jobb lenne tűzről gondoskodnunk, mielőtt még ránk sötétedik.

– Nincs mit tenni – felelte Joan. – Holnap továbbmegyünk Jim után. Most már nem járhat messze előttünk.

Örült, hogy ma már szó sem lehet a hazatérésről, csak másnap. Roberts leszedte lováról a málhát, azután a nyerget. Lehajolt, hogy megoldja Joan nyergének hevederét, de hirtelen fölkapta a fejét.

– Hát ez mi?

Joan tompa zajt hallott a gyepen, utána patkolatlan lópata erős csattogását a kövön. Megfordult.

Három lovast látott. Éppen egy tócsa elé értek és feléjük közeledtek. Az egyik rájuk mutatott. A napszállat piros fényében sötéten, komoran rajzolódott alakjuk a világos háttérre.

Joan kérdőn nézett Robertsre, aki a lovasokra meresztette szemét. Tekintetéből világos volt, hogy rájuk ismert. Szitkozódásfélét dörmögött a foga közt.

A három lovas megállt a sziklarepedés szélén. Egyikük öszvért vezetett, amely málhát vitt a hátán, meg egy őznek a tetemét. Joan sok lovast látott, akik ezekhez hasonlítottak, de ilyen sajátságos, rendkívüli hatása egynek sem volt rá soha.

– ’ggyisten! – köszöntött rájuk az egyik.

Ekkor Joan határozottan látta, hogy Roberts arca hamuszürkére döbbent.

II. FEJEZET

– Csak nem te vagy az, Kells?

A három lovas átugratott a sziklarepedésen, és megint megállt, kényelmesen, mint akinek nem számít az idő. Mind a hárman fiatalok voltak, harminc éven alul. Az a kettő, aki nem beszélt, marcona, durva külsejű volt – afféle mindennapi emberek, amilyeneket Joan tucatjával látott maga körül. Kells azonban más faragású ember volt. Amíg rá nem nézett Joanra, a leányt egyik Missouri állambeli ismerősére emlékeztette. Amikor ránézett, a leány különös, riadt módon érezte, hogy ilyen emberrel még nem találkozott soha!

Sápadt, szürke szemű, figyelmes és barátságos férfi volt. Olyan embernek látszott, aki valamikor gentleman lehetett. De volt a megjelenésében valami különös, megfoghatatlan és parancsoló.

A jelenléte, vagy talán a neve tette ezt? Kells! Ez a név rejtélyes és rettenetes sugallattal járt. Az utóbbi esztendőkben komor történetek szálltak táborról táborra Idaho államban, egyikük-másikuk túlságosan különös és rémületes volt ahhoz, hogy hihető legyen, és minden ilyen esettel növekedett Kells hírneve, és ugyancsak növekedett félelmetes bizonyossága annak, hogy odakünn a határszélen gyászos gyorsasággal szaporodik a gonosztevők légiója. De a faluban vagy a táborban soha senki nem mondta, hogy valaha is látta volna ezt a Kellst. Vagy talán a félelem tett lakatot a szájukra?…

Joan elcsodálkozott azon, hogy Roberts nyilvánvalóan ismeri ezt az embert.

– Hol is találkoztunk utoljára? – kérdezte Kells.

– Gondolom, Fresno mellett – felelte Roberts.

Kells megbillentette a kalapját Joan előtt, éppen hogy rápillantva a leányra.

– Nyilván eltévesztették az utat, igaz?

– Igen – válaszolta Roberts, és kezdett engedni tartózkodásából. A hangja tisztábban csengett. – Miss Randle kedvenc lovát kerestük.

Elveszett. Mentünk utána, egyébre sem gondoltunk. Akkor aztán megsántult a lovam. Sajnos már nem mehetünk haza ma este.

– Honnan jöttek?

– Hoadley-ből. Bill Hoadley faluja, vagy harminc mérföldnyire innen.

– Rendben van, Roberts. Ha nincs kifogása, mi is itt táborozunk – folytatta Kells. – Szereztünk friss vacsorára valót.

Odaszólt két cimborájának, akik egy cédrusfa mellett leszálltak és kicsomagoltak.

Roberts odahajolt Joanhoz, mintha a maga málhájával babrálna, és elkezdett susogni:

– Ez Jack Kells, a kaliforniai útonálló. Pompás lövő… pokolba való csörgőkígyó. Amikor legutóbb láttam, kötél volt a nyaka körül: akasztani vitték. Később hallottam, hogy a cimborái megszabadították. Joan, ha ez a fejébe veszi, hát végez velem. Nem tudom, mit tegyek. Az isten szerelmére, eszeljen ki valamit!… Szedje össze a női eszét!… Nem vagyunk biztonságban!

Joan fáradt volt, és megkönnyebbült, amikor leülhetett. Fázott, és valósággal kábult volt. Valami azt súgta neki, hogy nagy veszedelem fenyegeti. Az olyan emberek, amilyen Roberts, nem beszélnek ok nélkül. Bátor leány volt, hozzászokott a veszedelmekhez, de ez a mostani veszedelem másfajta lehet, amelyhez képest az eddigiek csak semmiségek.

Nem tudta egészen fölfogni Roberts figyelmeztetését. Miért gyilkolná meg Kells?… Hiszen sem arany, sem egyéb érték nincs velük. Még a lovaik sem csábíthatják rablásra. Nyilván csak azért fenyegetheti veszedelem Robertset is, őt is, mert ő leány, akit itt kaptak a vadonban mint emberi vadállatok könnyű prédáját. Hallott ő már efféle történeteket. Mégsem tudta elhinni, hogy vele is megtörténhetnék. Különben is: Roberts meg tudná védeni. Azután meg az a barátságos, nyílt szavú Kells nem lehet afféle zsivány. Az imént is úgy beszélt, mint egy jól nevelt férfiú. Kells bizonyára nem akarja őt bántani.

Így keringett Joan lelke félelem, találgatás és önmaga biztatása között. Nem tudta összeszedni az eszét. Nem tudta kigondolni, hogyan nézzen szembe a helyzettel.

A férfiak hozzáláttak a táborveréshez. Mintha egyikük sem törődött volna a leánnyal. Dolog közben beszélgettek, mint ahogy a világnak akármelyik másik táborozó csapata tette volna, tréfáltak, nevetgéltek. Kells tüzet rakott, vizet hozott, aztán cédruságakat szedett, hogy legyen mivel éleszteni a tüzet. Az egyik idegen, akit Billnek szólítottak, megbéklyózta a lovakat. A többiek szétbontották a málhát, kiteregették a nagy viaszosvásznat, és kiürítették a zsírfoltos zsákokat. Roberts pirítóst készített a pecsenyéhez.

A nap vérvörösen hanyatlott alá, s vörhenyes szürkület szállt a tájra. Nem sokáig tartott. Teljes sötétség volt, amikor Roberts átment Joanhoz, s kenyeret, kávét és vadpecsenyét vitt neki.