Jack London

A vén halász meséi

FORDÍTOTTA:
Vécsey Leó

fapadoskonyv.hu

Tartalom

A vén halász meséi

Ah Kim könnyei

Alice gyónása

A Kanaka-öbölben

Makaloa gyékényén

Kahekili csontjai

A lábszárcsontok

A vén halász meséi

Fáradtan hallgattam az öreg Kohokumu szakadatlan énekét; Polinéziának prométheuszi félistenéről dalolt, cselekedeteiről és kalandjairól, Mauiról, aki elválasztotta a szárazföldet a tenger mélységeitől, felemelte a menny boltozatát, mert az emberek csak négykézláb mászkálhattak alatta, és megállásra kényszerítette a napot, hogy aztán lassabban vonuljon az égen keresztül, úgy látszik, a nap azelőtt a hatórai munkaidő híve volt, Maui pedig a tizenkét órás munkanap felett őrködött.

– Íme, hallja Lililuokalani király meséjét Mauiról – szólt Kohokumu:

„Maui, a nyughatatlan, hurkot vetett a Napnak és harcolt vele. A tél pedig legyőzte a Napot és Maui legyőzte a nyarat.”

Én, a Hawaii-szigetek szülötte, jobban ismertem a hawaii mítoszokat, mint az öreg halász, bár nem volt olyan nagyszerű az emlékezetem, mint az övé, amely lehetővé tette, hogy órák hosszat mondja el énekeit.

– És hiszel is mindebben? – kérdeztem tőle édes hawaii nyelven.

– Régen történt, nem ismerhettem Mauit. De minden öregember beszéli ezeket a dolgokat, mint ahogy én is, öregember, elmesélem gyermekeimnek és unokáimnak, akik gyermekeiknek és unokáiknak ismét elmesélik majd, ha itt lesz az ideje.

– Hiszel abban a Maui nevű szörnyetegben, aki, mint valami erős bika, megmarkolta a Napot és felemelte a mennyboltozatot?

– Tudatlan férfi vagyok én, ó Lakana – felelte a vén halász. – De olvastam a hawaii bibliát, melyet a misszionáriusok fordítottak számomra, és abban az állt, hogy a ti Hatalmas Férfitok a világ kezdetekor megteremtette a földet, az eget, a napot, a holdat és a csillagokat és minden állatot, a krokodilustól a teknősbékáig és a moszkitótól a cethalig, a férfit és a nőt és minden egyebet hat nap alatt. Maui pedig nem teremtett semmit, csak éppen rendbe hozta a világot. És sok-sok ideig eltartott, míg munkáját befejezte. Könnyebb ebben a kis szörnyetegben hinnem, mint a hatalmas nagy szörnyetegben.

Mit is válaszolhattam volna? Különben is irtózatos fejgörcs gyötört. A legkülönösebb és meglepőbb pedig az volt, hogy a vén halászember babonája oly szembetűnően hasonlított tudományos elméletekhez: hitt abban, hogy mielőtt két lábon jártak volna őseink, négykézláb másztak; hitt abban, hogy a Föld őskorában rövidebbek voltak a nappalok és csak később hosszabbodtak. És a geológusok véleménye szerint a Hawaii-szigeteket vulkanikus erő emelte ki az óceánból.

És mialatt ott feküdtem csónakunkban, szinte öntudatlanul a fáradtságtól és kimerültségtől, Kohokumu folytatta énekeit Maui hőstettiről. Öreges hangja rekedt volt, hallatszott rajta, hogy Kohokumu előző éjjel a megengedettnél többet ivott két temetésen. Ez még fokozta ingerültségemet. Fejem rettenetesen kalapált, a déli nap hevesen tűzött, szemem káprázott az erős fénytől. A mal de mer minden kínját elszenvedtem. A levegő teljesen mozdulatlan volt; Waihee öblében egyetlen szellő sem rezdült. Legokosabb lett volna visszafordulnunk, de még annyi erőm sem volt, hogy véget vessek halászatunknak és megmondjam Kohokumunak, hogy térjünk haza.

Nem is tudom, mennyi ideig feküdtem lehunyt szemmel; elvesztettem minden tudomásomat a külvilágról. Kohokumu szünetlenül dalolt, de már ezt sem hallottam. Egyszer csak elhallgatott, és ez a hallgatás felébresztett kábultságomból. Kohokumu a tenger mélyébe bámult, és felkiáltott:

– Istenemre, milyen hatalmas állat!

Azzal átadta nekem a kormányt, s beleugrott a vízbe.

A vízi nagyítóval követtem minden mozdulatát. Előbb mélyen lemerült, aztán megfordult és tovaúszott. Vakmerőségét helytelenítettem ugyan, mégis csodálnom kellett bátorságát és ügyességét. Hetvenesztendős volt, de úgy úszott, hogy minden ifjúnak becsületére vált volna. Negyvenlábnyi mélységben a fenékre jutott és megállt. Rátámaszkodott a korall-lerakódásokra; és akkor megláttam én is, amit keresett: a korall-lerakódásoktól félig eltakarva, egyetlen óriási polipcsáp látszott, Kohokumu közeledtével ez a csáp is mind beljebb húzódott, de a néhány pillanattal előbb mutatkozott csáp után ítélve, az állat szokatlanul hatalmas lehetett.

Negyvenlábnyi víznyomás nem gyerekjáték. Fiatalabb ember is megérzi; az én hetvenesztendős halászomat azonban mintha nem is zavarta volna. Ha szólok neki a dologról, bizonyára csodálkozott volna, hogy még csak gondolhattam is erre. Neki sohasem jutott még eszébe. Fegyvertelenül közeledett az óriáspoliphoz, melyet zsákmányául kiszemelt; vakmerőségét még az is növelte, hogy Kohokumu nem természetes elemében, hanem vízben volt. Az állat még nem vette észre ellenfelét. A következő másodpercben láttam, hogy Kohokumu jobb kezével a korall-lerakódásra támaszkodik, baljával pedig hatalmas mozdulatokat tesz, a vízben kotorászik. Fél perc telt el így; aztán egyik óriási csáp a másik után nyúlt ki, és mind Kohokumu baljára csavarodott. Körülölelték karját, mintha vérét akarnák kiszívni. Majd megjelent a polip is, ritka példány.

De az öregnek nem volt sietős, hogy levegőre jusson. A tenger fenekén, negyvenlábnyira a víztükörtől, mialatt egyik karja a rettenetes polip prédája volt, azé a polipé, melynek mindegyik csápja kilenc láb hosszúnak látszott: nem úszott a víz felszínére, hanem volt hozzá lélekjelenléte, hogy az egyetlen szükségeset megtegye: fejét belefúrta ellenfele testébe, és nagyot harapott rajta, úgy látszik, átharapta legfontosabb belső szerveit. Aztán megfordult, és csónakunkhoz közeledett. És még mindig a vízben úszott, lerázva karjáról az undorító állatot, de máris belefogott a poliphalászok győzedelmi pulájába, amelyet nemzedékek óta daloltak ősei őelőtte is:

„Ó Kanaloa, a tabu éjszakák Kanaloája!

Ott állt a biztos fenéken!

Állt a fenéken, ahol a polip feküdt!

Állt, hogy felvigye a polipot a mély tengerből!

Jer fel ismét, Kanaloa!

Ébreszd fel a polipot!

Hadd ébredjen fel a polip, mely kábultan fekszik ott!”

Behunyt szemmel, hallgatva ültem. Nem nyújtottam segítőkezet Kohokumunak, biztos voltam benne, hogy segítség nélkül, egymagában is beugrik majd csónakunkba, anélkül hogy még csak félre is billentse.

– Nagyszerű polip – dicsekedett. – Wahin (nőstény)! Most pedig eléneklem a kagylóhéj dalát, a dalt a vörös kagylóhéjról, mellyel a polipot szoktuk tőrbe csalni.

– Rosszul viselkedtél múlt éjjel a temetésen – korholtam. – Mindent elmeséltek ám! Sokat lármáztál. Annyit daloltál, hogy mindenkinek terhére voltál. Az özvegy fiát megsértetted. Annyit ittál, hogy szégyen. Pedig nem való már neked az ital; öreg vagy már hozzá. Vigyáznod kellene magadra. Elpusztulsz különben. Ronccsá válsz…

– Ugyan! – szakított félbe. – És te? Te, aki annyival ifjabb vagy nálam, aki még meg sem születtél, mikor én már férfi voltam? Aki nem iszol és lefekszel, mikor én még temetéseken iszom… te máris roncs vagy. Kérlek, magyarázd meg, hogy van ez? Fülem oly szomjasan várja szavaidat, amily szomjasan tegnap este torkom kívánta az italt. És én ma mégis pokolian jó formában vagyok, mondaná az angol, aki itt járt jachtjában.

– Elismerem, igazad van – feleltem vállat vonva. – Bizonyára a pokolba sem akarnak beengedni, csúf éneked miatt. Hangod híre megelőzött a pokolban.

– Nem – ellenkezett. – Nem így van. Az ördög csak örülne jöttömnek, mert hiszen finom dalocskákat tartogatok számára, régi énekeket, botrányokról és pletykákról, nem tud majd hova lenni nevettében, ha meghallja. De hadd meséljem el születésem titkát. Anyám a Tenger. Kétszemélyes csónakban születtem a Kahoolawe csatornán. Anyámtól, a tengertől örököltem erőmet. Bármikor térek vissza karjaiba, mint például most az imént, minden erőmet visszanyerem és megifjodom ismét, ő táplálja életemet, ő számomra az életerő kútforrása.

– Anteusz árnyéka – gondoltam.

– Egy szép napon pedig – folytatta Kohokumu –, mikor majd valóban öreg leszek, azt mondják majd rólam embertársaim, hogy elpusztultam a tengerben. Ostoba gondolat! Valóságban visszatérek akkor szülőanyámhoz, nyugalmas mélyében pihenek majd újjászületésemig. És ragyogóan, ifjan emelkedem majd ki onnan ismét, akárcsak Maui valamikor.

– Különös hit – mondtam elmerengve.

– Ifjúkoromban – beszélt tovább a vén halász – sokat törtem szegény tudatlan fejemet különös hiteken. Most azonban hallgasd meg, ó, ifjú bölcs, az én vén bölcsességemet. És az így szól: mennél jobban megöregedtem, mind kevésbé kerestem a rajtam kívül eső igazságokat, és mindinkább lelkem belsejében kerestem az igazat. És miért képzeltem el vajon visszatérésemet tengeranyám ölébe és újjászületésemet, ahogy előbb elmondtam? Nem tudod. De magam sem tudom. Senkitől sem hallottam, nem tanítottak rá. Lelkem mélyében született meg a gondolat, lelkemben született, mely oly mély, mint a tenger. És én nem vagyok isten, nem tudok alkotni, teremteni. Tehát nem is teremthettem e gondolatot sem. Nem ismerem gondolatom apját-anyját. Öregebb nálam, ezért igaznak kell lennie. És földi halandó ember nem alkothat igazságokat, csak megláthatja az igazat, hacsak nem vak, amikor szembekerül vele. Vajon álom-e a gondolatom?

– Talán magad is álom vagy – nevettem –; talán mindnyájan, én, te, az ég, a nap, a csillagok, mind-mind álom csupán!

– Már sokszor gondoltam erre is – válaszolt Kohokumu komolyan. – Lehetséges. Múlt éjjel azt álmodtam, hogy gyönyörű pacsirta vagyok. És csodálatosan énekeltem; repültem felfelé, felfelé, mindig magasabbra; öreg Kohokumu soha oly szépen nem énekelt. Most itt ülök csónakomban, és elmesélem, hogy álmomban daloló pacsirta voltam. De hátha valódi énem az a pacsirta. Hátha pacsirta vagyok a valóságban, és azt álmodom, hogy halászom a tengeren és elmesélem, hogy pacsirtának álmodtam magam. Ki tudhatja, mi az igaz? Mernél-e kérdésemre határozottan válaszolni? Mernéd-e állítani, hogy nem vagyok alvó pacsirta, aki azt álmodja, hogy ő a vén Kohokumu?

Vállat vontam, és Kohokumu győztesen folytatta:

– És honnan tudod, hogy te magad is a valóságban ki vagy? Hátha maga Maui vagy, aki álmában John Lakanának látja magát, amint velem beszélget csónakjában? Hátha nemsokára felébredsz mint Maui, és azt mondod majd, hogy rosszat álmodtál; azt álmodtad, hogy haoli vagy?

– Nem tudom – haboztam –, különben sem hinnél szavamnak.

Ünnepélyes hangon folytatta Kohokumu:

– Álmaink fontosak és jelentősek. Visszanyúlnak messze, messze a világ kezdetéig. Talán Maui is csak álmodta, hogy kiemelte Hawaiit a tengerből! Akkor ez az egész hawaii föld is csak álom, és te meg én, meg a polip, mind csak Maui álmának részei csupán? A pacsirta is persze!

Sóhajtva hajtotta fejét mellére.

– És így kínzom öreg fejemet megfejthetetlen titkokon, mígnem kimerülök és feledést keresek. Akkor aztán az italhoz menekülök, vagy halászatra megyek, régi énekeket dalolok, és álmomban pacsirtaként repülök a nap felé. Ez legkedvesebb álmom, gyakran álmodom, ha sokat ittam…

Kutató szemmel nézett a mélybe.

– Jó darabig nem lesz fogásunk; várnunk kell. Addig eléneklem neked, hogy ne unatkozzunk, a csónakosok dalát Lonóhoz. Emlékszel, ugye?

„Ó Lono, add a fák italát,

Add…”

– Kérlek, hallgass! – szakítottam félbe. – Rettenetes fejgörcsöm van. És a hangod bizony nagyon öreges már. Inkább beszélj még valamit álmaidról vagy Mauiról.

– Igazán sajnállak, hogy ily fiatalon már beteg vagy. Többet nem énekelek már, hanem mesélek valamit, amit még bizonyára nem hallottál. Nekem sem mesélték; mert ez nem álom és nem mese. Magam láttam, hogy megtörtént. Rövid idővel ezelőtt élt errefelé, a parton egy fiú, Keikiwainak hívták. Keikiwai pedig azt jelenti: vizek gyermeke. Igazán vizek gyermeke volt. Istenei a vizek és halak istenei voltak, és születése óta értette a halak beszédét. A halak azonban mit sem tudtak róla, mígnem egyszer csak nyomára jöttek a cápák.

És ez így történt: Hírnökök tudatták a lakossággal mindenütt, hogy a király kirándulást rendez a szigeten keresztül. Következő napon itt Waiheeben kellett luaut (ünnepséget) rendeznünk tiszteletére. Mindig nagy megpróbáltatást jelentett a lakosságnak, ha királya ilyen kirándulást rendezett, mert bizony nem volt könnyű olyan sok gyomrot telerakni. Mert nem egyedül jött. Feleségét és annak asszonyait, papjait és tanácsosait, táncosait, lantosait és hula-énekeseit, meg harcosait és szolgáit mindig magával hozta. És minden főembere elhozta feleségét és azok asszonyait, papjait és tanácsosait, táncosait és lantosait, meg hula-énekeseit, harcosait és szolgáit.

Bizony gyakran maradt nyomában ínség és éhség. De a királyt mégis meg kellett vendégelni, mert nem szabad a királyokat megharagítanunk. És Waihee is úgy fogadta a király érkezésének hírét, mint valami vészhírt. És Waihee minden szülötte táplálékot szerzett: vadásztak a hegyekben, halásztak a tengerben és a föld termékeit is mind összegyűjtötték. És már együtt is volt minden, amire csak szükség lehetett, csak egyetlen dolog hiányzott még: a halászok nem gondoskodtak rákról.

Tudnod kell, hogy a király legkedvesebb eledele a rák volt. Jobban szerette, mint bármi más kai-kait (eledel). A hírnökök külön kiemelték, hogy rákról gondoskodjanak. És éppen rák hiányzott. Pedig nem szabad a királyokat megharagítanunk. A baj csak az volt, hogy sok cápa úszkált a part közelében; már fel is faltak egy öregembert meg egy fiatal lányt. Néhány merész ifjú mégis elment rákászni: egyiket teljesen felfalták, a másiknak karját kapták be, a harmadiknak meg egyik kezét és egyik lábát harapták le.

De itt volt Keikiwai, maga is félig hal; értett a halak nyelvén. Tizenegy éves volt akkor. És a főnök eljött apjához, kérte, engedje a tengerre, hogy rákot fogjon. Hadd elégítsék ki a királyt, hogy meg ne haragudjék mindnyájukra.

Ami pedig ezután történt, az nem mese: sokan látták; mert egész Waihee ott leste a szikla mögött, ahogy a vizek gyermeke letekintett a tenger fenekén látható rákokra. Halászok jöttek el asszonyaikkal, a madarászok és vezetők mindnyájan megjelentek.

Egy cápa pedig véletlenül rátekintett Keikiwaira macskaszemével, és miután hosszabb ideig figyelte, cápanyelvén azt kiáltotta társainak, hogy „friss fogásra” van kilátás. Mert a cápák így dolgoznak, közös erővel, és így gyűlnek össze valamelyikük figyelmeztető hívására. A cápatestvérek meg is jelentek a hívó szóra, egymás után érkeztek nagyok és kicsinyebbek, soványak és kövérek, hosszúak és rövidek, míg csak negyvenen nem voltak szám szerint. Pontosan negyven cápa gyűlt egybe. És így beszélgettek egymás között: „Íme, micsoda finom falat lesz e gyermek gyenge húsa! Nincs édesebb az ifjú emberhúsnál; ízes és könnyű; és nincs benne óceáni só, melyből oly sok terheli gyomrunkat máris.”

Néhányan pedig így szóltak: „Rákokat akar fogni. Ha majd belemerül, csak egyikünknek jusson. Másképpen kell vele eljárnunk, mint tegnap azzal a szívós húsú öreggel, vagy múltkor a gyenge húsú, de túl erős izmú férfival tettük. Ha belemerül, utánakapunk mindnyájan, a legszerencsésebb pedig elkapja, és elúszik finom zsákmányával messzire.”

És Keikiwai, a vizek gyermeke, jól értvén a cápák nyelvét, hallotta minden szavukat, és megértette, milyen összeesküvés készül ellene. Erre a cápák nyelvén Moku-haliihez, a cápák istenéhez imádkozott fennhangon. A cápák pedig minden szavát hallották, megértették, és macskaszemükkel összenéztek, mintha figyelmeztetnék egymást a vizek gyermekének szavaira. Keikiwai pedig így fejezte be imáját: „Most pedig belemerülök a vízbe, hogy rákot fogjak a király számára, és nem esik bántódásom, mert a legkisebb cápa barátom is védelmébe fogadott.”

Azzal egy darab lávatörmeléket tört le, és a tengerbe dobta. A szikla hatalmas csobbanással esett a vízbe. A negyven cápa pedig a törmelék után kapott; ezt az időt használta fel a gyermek, hogy beugorjék. Mire a cápák észrevették tévedésüket, Keikiwai már vissza is tért egy wahin rákkal.

„Áruló él közöttünk! – mondták a cápák dühösen. – Hiszen a gyermek is mondta; egyik áruló testvérünk mentette meg. Mérjük meg, melyikünk a legkisebb közöttünk!”

Sorakoztak hát mind a negyvenen, a rövidebbek nagyon nyújtózkodtak, hogy hosszabbaknak lássanak, a hosszabbak pedig dühösen méregették a rövidebbeket, áruló társukat keresvén maguk között. Végre megállapították, melyikük a legkisebb, dühösen rátámadtak, és nyomban fel is falták.

Aztán újból figyelték a vizek gyermekét, várva, mikor veti magát a vízbe. A vizek gyermeke pedig újból imádkozott, így fejezvén be imáját: „A legkisebb cápa barátom és védelmezni fog!” És minthogy ismét cápanyelven szólt, a cápák újból értették minden szavát. Aztán Keikiwai ismét bedobott a tengerbe egy lávatörmeléket, ezúttal a másik oldal felé. A cápák ismét a törmelékre vetették magukat, és annyira siettek, hogy egymást verték testükkel, mígnem olyan zavarossá vált a tenger vize, hogy semmit sem láthattak. A vizek gyermeke pedig újból felhasználta az időt, hogy beugorjék. Mire a cápák újból észrevették tévedésüket, Keikiwai újból visszatért egy második gyönyörű rákpéldánnyal.

A harminckilenc cápa pedig ismét sorakozott, hogy megállapítsa, melyikük a legkisebb. És felfalták a legkisebbet, úgyhogy csak harmincnyolcan maradtak már.

Keikiwai pedig folytatta furfangos eljárását, ahogyan elbeszéltem neked; és a cápák is folytatták, ahogy az előbb meséltem, úgyhogy a király minden rákja után egy-egy cápával kevesebb maradt a negyvenből. Természetesen, veszekedés nélkül ez nem ment; sokat vitatkoztak mindig, melyikük a legkisebb, de végül mégiscsak az igazság győzött, mert mire csak kettő maradt a cápákból, csakugyan a leghatalmasabb két példány ez volt.

Keikiwai pedig még most is elmondta mondókáját a kisebbik cápáról, aki barátja és védelmezni fogja, ismét félrevezette a kettőt lávatörmelékkel, és még egy utolsó rákért merült a vízbe. A két utolsó cápa pedig összeveszett, melyikük a kisebbik; harcoltak, és a nagyobbik győzött…

– Állj meg, Kohokumu! – vágtam szavába. – Ne felejtsd el, hogy ez a legnagyobb cápa már…

– Tudom, mire akarsz figyelmeztetni – bólintott Kohokumu. – Igazad van. Ez volt a harminckilencedik cápa, melyet felfalt. És a felfalt cápák közül harmincnyolcan felfalták előtte testvéreiket. De ne felejtsd el, milyen hatalmas állat volt ez a negyvenedik.

Azonban a harminckilencedik cápát oly soká ette a benne levő többi cápával, hogy a sötétség beálltakor még mindig nem fejezte be lakomáját. Waihee népe hazatért a király rákjaival. És mit gondolsz, mit találtak másnap a parton? Ott feküdt holtan az utolsó cápa, teste felpukkadt mindattól, amit előző nap megevett.

Kohokumu rám tekintett, és csodálkozó tekintetem láttára, még mielőtt szóltam volna hozzá, elhallgatott:

– Ne szólj, ó, Lakana! Tudom, mit mondanál. Azt gondolod, én magam nem voltam ott. Nem láttam saját szememmel, nem hallottam fülemmel a történteket. Mégis bizonyosan tudom, hogy így történt, és be is bizonyíthatom. Apámnak apja jól ismerte a vizek gyermeke apja nagybátyjának unokáját. És ott, ahova most mutatok, a mellett a szikla mellett állt Keikiwai. Onnan merült a vízbe. Én is fogtam ott már rákot. Sok rák van arrafelé, és cápák is járnak arra. És a tenger fenekén látható is a harminckilenc lávatörmelék-darab, melyeket a vizek gyermeke dobott be, hogy félrevezesse a cápákat.

– De… – próbáltam ellenkezni.

– Ni, hozzáfoghatunk már a halászathoz.

Mialatt lehajolt evezőjéhez, okulásomra ezt mormogta:

– Persze hogy bizonyosan tudom. Hiszen ott van a harminckilenc lávatörmelék. Bármikor megszámlálhatod magad is. Persze hogy bizonyosan tudom, egész bizonyosan.

Glen Ellen,

1916. október 2.