James Fenimore Cooper

A vörös kalóz

Regény

fapadoskonyv.hu

Tartalom

I.  A két hajó

II.  Különös találkozások

III.  A különös hajón

IV.  Intelmek, amiket nem hallgatnak meg

V.  Új megbízatás

VI.  A vihar

VII.  Összeesküvés

VIII.  Menekülés

IX.  Mulatság a tengeren

X.  Éjféli beszélgetés

XI.  Az idegen hajó

XII.  Elhatározás előtt

XIII.  Különös bemutatkozás

XIV.  A felismerés

XV.  A harc

XVI.  Élet vagy halál?

XVII.  Húsz év múlva

I.

A két hajó

A francia-angol tengeri háború idejében, csendesen horgonyzott a New York-i kikötőben egy karcsú, de erős alkotású vitorláshajó. A kikötőben ácsorgó közönség, de még a hajósnép is hosszan, sokáig bámulta ezt a hajót, nem győztek betelni a szépségével. Körülbelül hétszáz tonna űrtartalma lehetett s oldalán új, aranyos betűkkel ragyogott a kék festésre rápingált Viktória név. Mindössze nyolc napja horgonyzott, már ki is rakodott, s újra megrakottan, útra készen állott, visszatérendő Európába. A fedélzeten vidáman dalolgató matrózok tisztogatták az amúgy is tündöklő hajót, s nem egy a tengerparton álldogáló matróz gondolt irigykedve a hatalmas, biztos építésű hajóra, amelynek legénysége gondtalanul indulhatott a veszedelmes útra. Ha ez a csendesen horgonyzó hajó bámulatot és irigykedést keltett a nézőkben, egy másik nem kevésbé szép, de harciasan felszerelt hajó már inkább kíváncsiságot keltett bennük. Ez a harciasan felszerelt vitorlás nem a belső, hanem a külső kikötőben horgonyzott. Sem a kapitányát, sem a matrózait nem látta senki, rakományt nem tett le és nem is vett fel, szóval, oly rejtelmes volt, hogy a hozzáértők egyhangúlag megállapodtak abban: rabszolgaszállító hajó ez, semmi más.

A csendes nyári este már homályba borította a kikötőt, csak az árbocokon világított egy-egy lámpás, a feketék) víz tükrében meg-megcsillantva fényét. Egyszerre, a partról halk evezőcsapás locsogása hallatszott és egy kis csónak tűnt fel az árbocosok között. Három alak evezett a Viktória irányában. Amikor hallótávolságra közeledtek, egy kellemes, de erélyes csengésű hang felkiáltott a hajóra:

– Hó, hahó!

– No, mi az ördög? – felelt valamelyik tengeri medvének a reszelős hangja. – Kinek jut eszébe ilyenkor ide jönni?

A csónakban álló férfi nem is válaszolt erre, hanem erélyesen csengő hangján felkiáltott:

– Beszélhetnék Brown úrral?

– Mit akar maga Brown úrral ilyen későn? – volt a nem éppen barátságos válasz.

De, úgy látszik, a csónakban ülő férfi nem csüggedt el ezen a nyájas válaszon, nyugodt hangon felelte:

– Tudd meg Brown úrtól, hogy beszélne-e velem néhány percet.

– Hát csak jöjjön, de én ugyan létrát le nem eresztek. Ott a hajókötél vége, azon is felmászhat a fedélzetre.

Erre a nyájas felszólításra már nem jött semmi válasz, hanem a vén tengeri medve a következő pillanatban csodálkozva füttyentett egyet, mert a csónakos férfi ott állt mellette.

– Úgy látom, a mi fajtánkból való az úr, mert szárazföldi patkány nem csinálta volna ezt utána. Talán csak nem kapitány akar lenni a hajónkon, vagy mi?

– Vezess a gazdádhoz és ne fecsegj – tért ki a válasz elől az ifjú, akit a vén tengeri medve a kezében tartott lámpás világánál ugyancsak szemügyre vett.

Még egészen fiatal, huszonhat év körül járó férfiúnak látszott az ifjú, ám sötét arcbőre, erélyes arcéle, vékony ajka férfiassá tették, hangja pedig parancsoláshoz szokottan, erőteljesen csengett. A mormogó vén medve előre csoszogott a hajólépcsőn, bejelentette a tulajdonosnál, aztán nyitva hagyta előtte az ajtót, s szótlanul eltűnt.

A csónakos ifjú ott állt az irataiba mélyedő hajótulajdonos előtt, aki lassan emelte rá a szemét.

– Mivel szolgálhatok, uram?

Az ifjú könnyedén meghajolt.

– Wilder a nevem, uram. Röviden fogok beszélni, hiszen tudom, hogy ez az idő nem alkalmas a hosszas tárgyalásokra. Értesültem, hogy a Viktória kapitánya megsebesült és nem indulhat a hajóval. Felajánlom tehát önnek a szolgálataimat. íme, itt vannak a papírjaim, amelyekből meggyőződhetik, hogy ilyen komoly feladat teljesítésére megvan a képességem, ha fiatal vagyok is.

Brown úr szó nélkül vette át az iratokat, Wilder pedig leült vele szemben és kényelmesen körülnézett a csinosan berendezett kajütben. Egyszerre csak halk csattanást hallott a háta mögött, mintha ajtó csukódott volna be, de mire visszatekintett, senkit sem látott. Azt hitte, rosszul hallott, pedig a kormányos volt, az az ember, aki őt ide vezette, s aki egyetlen pillanatra jelent meg csak az ajtóban. Nesztelenül a bent ülő Wilderre mutatott, s fejét elutasítóan rázogatta gazdája felé.

Brown úrnak ez éppen elég volt arra, hogy lassan összerakja az iratokat, s Wildernek visszanyújtsa.

– Igen sajnálom, uram – mondta tartózkodóan –, de bár a bizonyítványai kitűnőek, mégsem szerződtethetem. Ilyen háborús időkben, amilyenben most élünk, kereskedőhajóra tapasztalt, éltesebb kapitányra van szükségem.

Wilder arca elsötétedett a válaszra, aztán vette a sapkáját és e szavakkal búcsúzott el:

– Igen sajnálom én is, uram, hogy nem egyezhettem meg önnel és remélem, hogy olyan kapitányt talál a hajója számára, aki mindenféle veszedelemből szerencsésen kimenekül a hajójával.

Az utolsó szavakat oly keményen nyomta meg, hogy Brown úr csodálkozva bámult a távozó után.

Néhány perc múlva csupán a távozó csónak halk evezőcsapásai hangzottak a csendes kikötőben.

II.

Különös találkozások

Vörösen kelt fel a nap és a reggeli homály még alig oszladozott, amikor a kikötővel szemben levő dombra egy magános ember mászott fel. Wilder volt ez a magános ember, aki múlt esti sikertelen próbálkozása után teljes útifelszereléssel indult el, hogy másfelé próbáljon szerencsét a tegnapi kudarc után. Már jól a teteje felé járt a dombnak, amikor annak aljában még két gyalogos ember jelent meg, ő azonban annyira el volt merülve gondolataiban, hogy észre sem vette őket. Pedig együvé tartoztak a vándorok, mert a két később kapaszkodó legény, araikor megpillantotta a tető felé közeledő magános utast, egyetértő pillantást váltott és letelepedett a harmatos fűbe. Hatalmas, tagbaszakadt, középkorú tengerész volt mind a kettő, az egyik fehér, a másik fekete fajta, de úgy látszik, hogy ez nem zavarta barátságukat, mert a fűben a legjobb egyetértésben hasaltak le egymás mellé. Ezalatt Wilder fent állott már a tetőn és gondolataiba mélyedve, halk hangon beszélt magában:

– Semmi kétségem nincsen többé, megtaláltam végre ezt a gazembert, itt van előttem (s tekintetét a külső kikötőben horgonyzó pompás hajóra vetette) s mégsem tudom elfogni. Minden munkám és nélkülözésem hiábavaló volt, mert nyíltan nem tudok fellépni ellene. Ó, ha a Viktória kapitánya lehettem volna! Magam után csalom a part felé, ott fogom el, ahol akarom. Még egy út maradna a számomra: ha magam mennék az oroszlánverembe, de ki tudja, eljutnék-e egyáltalán oda?

Bámuló pillantást vetett ismét a tökéletes rendben álló, ágyúkkal felszerelt erős vitorlásra s így mormogott magában:

– Ugyancsak bátor ember és jó tengerész lehet ez a kalózvezér, mert sok embernek kell ilyen hajón törvény nélkül parancsolnia.

Meg akart fordulni, hogy tekintetét levegye arról a hajóról, amikor a háta mögül, közvetlen-közelből, megszólalt egy hang:

– Úgy látszik, maga ért a dolgokhoz.

Wilder gyorsan megfordult és egy zöldkabátos, középkorú, sovány alakot pillantott meg. Az idegen arca napbarnított volt, ajka körül állandó gúnyos mosoly játszott, sötét, fürtös haja leomlott a vállára, s a halántékain kezdett őszülni. Lovaglóvessző volt a kezében, s azzal, beszélgetés közben, folyton a levegőbe csapkodott.

Wilder jó ideig hidegen és vizsgálódva nézett rá, a zöldkabátos férfi azonban a legnagyobb nyugalommal állta ezt a vizsgálódó tekintetet.

– Bocsásson meg, uram – szólalt meg végre az idegen –, de ön annyira elgondolkozott, hogy nem is hallotta a léptemet és így akaratlanul is tanúja voltam utolsó szavainak. Igen örvendek, hogy ön így érti a dolgot és szintén tengerész, mint én.

– Ha az ember mindig vizen van, megszokja, hogy véleménye legyen a rajta látott dolgokról – felelte hidegen Wilder.

– Azon csodálkozom, uram, hogy a külső kikötőben horgonyzó hajót, amelyet mindenki rabszolgahajónak tart, ha jól hallottam, ön másnak tartja.

Az idegen gúnyos hangja arcába kergette a vért Wildernek, de aztán nyugalmat erőltetett magára, s így válaszolt:

– Nos, uram, ha mindenki rabszolgahajónak tartja azt a hajót, bizonyára én tévedtem.

– Megesik, uram, ez a tévedés – mondta az idegen –, hiszen azt tudja, hogy kalózhajó nem is lehet az a hajó, mert a kikötői bizottságnak az érkezés után azonnal be kell nyújtani az iratokat, s ha az nem találná rendben, horgonyt itt nem vethetne.

A két férfi e beszélgetés közben lassan egy kis sűrűség felé ért, amely elfedte őket a lent heverésző legények szeme elől. Amikor éppen vissza akartak fordulni, a tisztáson három női alakot pillantottak meg. Nem akarták megzavarni a nőket, s kissé beljebb vonultak a bokrok mögé, ahonnan azonban a nők minden egyes szavát jól hallhatták.

Fiatal, rózsás arcú, feketeszemű, karcsú leányka támogatott egy ősz hajú, lassan lépegető nőt, aki másik karját egy középkorú, szelíd, fájdalmas arcú nőnek nyújtotta. Ott állottak meg mind a hárman a domb szélén és gyönyörködve bámultak le a kikötőbe, ahol a hajók csendesen ringatódzva fürödtek a kelő nap tündöklő ragyogásában.

– Ó, édes nénikém – sóhajtott fel a fiatal leány, közelebb húzódva az idősebb nőhöz –, milyen hamar elmúlt ez az idő, amit itt töltöttem! Alig tudom elhinni, hogy most a tengerre kell szállnom és el kell hagynom önt, édes nénikém.

Az idősebb nő szeme könnybe borult e szavakra, magához szorította a bájos fiatal leányt és remegő hangon mondta:

– Ne fájdítsd még jobban a szívemet, gyermekem, hiszen én sokkal inkább foglak nélkülözni téged, mint ahogy te engem. Úgy megszoktam már a te vidám arcocskádat, vigasztaló szavaidat, hogy, ha édesapád nem követelné a hazamenésedet, magam mellől soha el nem engednélek. De be kell látnom, hogy neki is te vagy egyetlen vigasza édesanyád halála óta, s nem akarom a türelmét továbbra is próbára tenni. Sok idő telhetik még el, amíg ilyen biztos járású, erős hajó kerül újra a kikötőbe, mint amilyen a Viktória, s nyugodtan elbocsáthatnálak magam mellől.

A két férfi a bokrok mögül jelentőségteljes pillantást váltott egymással.

– Mégis annyira félek útra kelni, hogy nem is mondhatom, nénikém. Akármilyen erős is ez a Viktória, nagy viharnak talán nem tudna ellent állni. Aztán, ne nevessenek ki, igen-igen félek a tengeri rablóktól is.

– Ugyan, gyermekem – szólalt meg most Wyllissné, a harmadik nő –, miért csinál oktalan aggodalmakat magának és a nénikéjének is? Úgy látszik, maga is hitelt ad annak a sok hátborzongató történetnek, amit a Vörös kalózról mesélnek.

– Mindent nem hiszek, kedves néni, de azt önnek is el kell ismernie, hogy a Vörös kalóz valóban létezik.

– Nos, ha létezik is – adta meg könnyebb hangot erőszakolva a nevelőnő a választ –, egészen bizonyos, hogy nem ezt a hatalmas, erős hajót fogja üldözni, amelyen mi utazunk. Most azonban térjünk vissza sétánkról, nagyságos asszonyom – fordult a beteges nőhöz –, mert ugyancsak neki kell látnunk a csomagolásnak, ha holnapután indulni akarunk.

A három nő most megfordult és lassú léptekkel hagyták el a dombot. Alig távoztak el, a két férfi ismét kibújt a bokrok mögül, a zöldkabátos sétálni kezdett, szokása szerint lovaglópálcájával csapkodván a levegőben. Wilder egy darabig némán állott gondolataiba mélyedve, de a másik férfi visszatért hozzá, s megszólította:

– Nem folytatnék a sétánkat?

Wilder udvariasan bólintott, aztán nagy léptekkel sétáltak fel s alá, majd tovább is mentek, s egyszerre csak egy elhanyagolt régi rom elé értek.

Wilder alig tekintett reá, ellenben a zöldkabátos férfi érdeklődve állott meg a rom alatt.

– Tudja-e, hogy egészen csinos dolog lehetne ez, ha örökzöld futná be, s mögötte erdőcske emelkednék? Így azonban a letaposott fű és satnya bokrok között igazán siralmas látványt nyújt.

Minthogy Wilder alig figyelt a zöldkabátos szavaira és tekintetét a rom helyett a kikötőben horgonyzó Viktóriára függesztette, a zöldkabátos hirtelen megszólalt:

– Úgy látszik, erősen bántja önt, hogy nem vették fel kapitánynak?

Wilder meglepetten fordult hátra és bizalmatlanul nézett az ismeretlenre.

– Honnan tudja ezt ön? – kérdezte hidegen.

– Ó, nem valami titokzatos módon – nevetett gúnyosan a zöldkabátos. – A dolog igazán egyszerű. Tudtam, hogy a Viktória holnapután indul, s postát akartam küldeni vele. Legnagyobb csodálkozásomra megtudtam a tulajdonostól, hogy a kapitány eltörte lábát és most a legnagyobb zavarban vannak, mert nem talált másikat. Beszélt egy ajánlkozóról is, akit azonban nem vett fel a nagy fiatalsága miatt. Amikor többet akartam a kapitányjelöltről tudni, olyan híven írta le az ön külsejét, hogy ma reggel azonnal megismertem. Na, ugye, hogy nincs szó boszorkányságról?

Wilder vegyes érzelmekkel fogadta ezt a magyarázatot, s maga sem tudta volna megmagyarázni magának, hogy erre az emberre miért néz bizalmatlanul. Nem volt rá semmi oka, mégis valami bizonytalan, gyanakvó érzés nehezedett rá, ha vele beszélt. A zöldkabátos talán érezte ezt, de nem szólt, hanem a rom falához támasztott létrára mutatott:

– Menjünk fel a romra, hátha van ott valami megnézni való – mondta és udvariasan előre bocsátotta Wildert.

Wilder, bár egyáltalán nem érdeklődött a rom iránt, felment rá, csakhogy meg ne sértse a különös ismeretlent. Amint fent volt a tetőn és lenézett onnan, a zöldkabátos hirtelen mozdulattal a fal mellé döntötte a létrát és nyugodtan mosolyogva tekintett fel foglyára.

– Mit jelent ez, uram?! – kiáltott le keményen és fenyegetően Wilder. – Nem vagyok gyerek, s ha lejutok, ezért a tettéért felelősségre vonom.

– Ne haragudjon, fiatal barátom – mondta a zöldkabátos elfogulatlanul. – Csak azért dobtam le a létrát, hogy teljesen nyugodtan tárgyalhassak önnel. Nos, hát őszintén szólok önhöz. Ha olyan állást akar, mely sokkal többet ér, mint egy kereskedőhajó kapitányáé, ma alkonyatkor jöjjön oda – s fejével a külső kikötőben horgonyzó hajó felé intett. – Csak annyit mondjon: „Aki mer, az nyer”, s bizonyos lehet, hogy feljut a fedélzetre. Most Isten áldja, fiatalember, gondolkozzék a dolgon, de jól vésse a fejébe: „aki mer, az nyer”.

A zöldkabátos e szavak után könnyedén lefutott a domb aljába, ahol a két tengerész heverészett, s egy-két szóval megmagyarázta nekik, hogy gazdájukat kellemetlen helyzetéből szabadítsák ki. Amíg ezek csodálkozva felmentek és lehozták a fiatalembert, a különös ismeretlen eltűnt a kikötő nyüzsgő-forgó tömegében.

Wildernek most már semmi kétsége nem lehetett abban, hogy a kalózhajó kapitányával beszélt. Mélyen elgondolkozva állott emberei mellett egy darabig, aztán komoly elhatározással szólt hozzájuk:

– John fiam, és te is, Scipio, hallgassatok ide, Én most olyan útra indulok, amelyen komoly veszedelemnek teszem ki az életemet. Ti sok esztendeje járjátok velem a tengert hűségesen, soha sem maradtatok el tőlem, most azonban figyelmeztetlek benneteket, hogy amelyik velem jön, talán nagy dolgot végez velem együtt, de sokkal valószínűbb, hogy olyan bajba jut, ahonnan nincs menekülés.

– Ó, Henry úr – szólt a fehér kissé sértődött hangon –, hát ezért ringattam a karomon? Ezért tanítottam meg mindenre, amire a jó tengerésznek szüksége van, hogy most, amikor nagy fába vágja a fejszéjét, itt hagyjon? Hát te – fordult most a feketéhez –, te mit gondolsz, Scipio? Itt hagyjuk az urat egymagában?

A fekete szokott higgadtságában csak ennyit mondott: Scipionak ott lenni jó, ahol Henry úrnak.

Wilder szeme könnybe lábadt ennek az önfeláldozó hűségnek láttán, megszorította emberei kezét és igen komolyan mondta:

– Ha velem jöttök, el kell felejtenetek, hogy ki vagyok én és kik vagytok ti. Oda fogunk menni – mondta jelentőségteljesen, s a külső kikötőben horgonyzó hajóra mutatott.

A két férfi egyetértően bólintott, nem tudakozódtak többet, mert tudták, hogy gazdájuk a Vörös kalóz felkutatására indult el, otthagyván békés tengerésztiszti állását, s ha rabszolgahajóra megy (mert ők is annak vélték a kalózhajót), annak bizonyosan megvan az oka.

Wilder nemsokára elbúcsúzott az embereitől, meghagyva nekik, hogy alkonyatkor csónakkal várják a kikötőben.

A kalóz egy ideig keményen nézte Wildert…

III.

A különös hajón

A kis csónak halkan közeledett a magányosan álló hajóhoz. Leszállt az est, s a hajó kísérteties sötétségben meredt hosszú árbocaival feléjük. Wilder, amint a hajó mellett megállottak, habozva, önmagával küszködve ejtette ki ezt a néhány szót: „Aki mer, az nyer.”

– Minden rendben van – felelt közvetlen közelből egy erőteljes hang –, jöjjön fel, uram. De ki van ott még a csónakban? – szólalt meg ismét, amikor a kis lámpa fényénél megpillantotta a két tengerészt.

– A szolgáim – felelte nyugodtan Wilder.

– Jöjjenek fel ők is. A csónakot pedig erősítsék a hajóhoz – hangzott a válasz.

Wilder könnyedén szökött fel a fedélzetre, ahol köpenybe burkolt férfi állott.

– Miért jöttek olyan későn? Ilyen sokáig meg tudtak lenni nélkülünk?

– De hiszen eddig is meg tudtunk lenni, miért éppen ma?… – mondta Wilder, s bizonytalanul tekintett a sötét alakra.

– Nos, a messzelátónkkal már napok óta figyeljük önöket, s amint észrevettem, nagyon is vágyakozva tekintgettek a dombról mifelénk. Azért is mentem ma fel a dombon, hogy megkönnyítsem ezt a látogatást önöknek.

Wilder látható nyugtalansággal hallgatta ezeket az éppenséggel nem rejtelmes szavakat. Úgy érezte, hogy el van árulva, mielőtt még meg is kezdhette volna a munkáját. Nem volt azonban tépelődésre ideje, mert az idegen udvariasan mutatott a kajütje felé vezető lépcsőre.

– Menjünk le, uram, odalent barátságosabban elbeszélgethetünk.

Wildert szinte megvakította a fény, amikor az idegen kinyitotta a kajüt ajtaját. A tető közepéről hatalmas, ezüstveretű lámpa lógott le, mely inkább templom és nem hajó megvilágítására lett volna méltó. A hat vastag gyertya fényével megvilágított szoba közepén kerek mahagóni asztal állt, aranyos lábakon. Gyönyörű, kék atlasszal bevont karosszékek vették körül az asztalt és ugyanilyen selyemből készült függöny választotta el a szomszéd szobától ezt a helyiséget. A szobában a legszebb és a legdrágább apróságok hevertek szanaszéjjel, köztük a legfeltűnőbb volt egy színarany lapra erősített üvegharang, mellette fakalapács. Csodálatos ellentétben állott ezzel a berendezéssel négy nehéz fegyver, amelyek a bútorokhoz voltak támasztva. Úgy látszik, hirtelen-váratlan szükség esetére voltak előkészítve. A falak is tele voltak pisztolyokkal, tőrökkel és lándzsákkal, amelyek arcképekkel és más dísztárgyakkal békés egyetértésben díszítették a szobát.

Az idegen a díványhoz vezette vendégét, ő maga levetette köpenyét, s most úgy állott Wilder előtt, mint reggel, zöld kabátjában, csupán a sarkantyúja és lovaglóostora hiányzottak. A zöldkabátos most az üvegharanghoz lépett és rákoppintott a fakalapáccsal. Csodálatosan szép, messzire elcsengő hangot adott az üvegharang. A függöny mögül azonnal megjelent egy karcsú ifjú, aki könnyedén meghajolt és várt a parancsra.

– Eredj, Ralph, és hozz frissítőket – mondta behízelgő hangon a zöldkabátos férfi és leült vendége mellé.

– Egy pillanatig sem akarom tagadni többé ön előtt, hogy én is éppen olyan tengerlakó vagyok, mint ön. Bizonyára eddig is sejtette ezt a beszédmódomról és a járásomról, amely tapasztalt tengerészt sohasem téveszthet meg.

– Úgy van, uram – monda könnyedén Wilder –, ha nem is azonnal, de tudtam, hogy magunkfajta emberrel van találkozásom.

– Igen örvendek, hogy elfogadta meghívásomat és erre a szép hajóra lépett, hogy foglalkozást találjon. Én vagyok e hajó parancsnoka és felajánlom önnek az első tiszti helyet. Egy hónappal ezelőtt vesztettem el első tisztemet egy igen forró-meleg ütközetben és igazán örvendek, ha elfoglalja az ő üresen hagyott függőágyát. Bizonyára érdeklődött, miféle hajó ez, vagy talán magától is rájött, hogy ki vagyunk?

– Rabszolgahajónak túlságosan jól volna felszerelve, az bizonyos – mondta hűvösen Wilder, visszagondolva a fedélzeten látott nagy kaliberű ágyúkra. – Tulajdonképpen azt szeretném tudni, milyen harcban esett el az elődöm – kérdezte Wilder, s merőn a parancsnokra nézett.

– Egy angol cirkáló elleni harcban – felelte a parancsnok, egyenesen szemébe nézve Wildernek.