PALÁSTI LÁSZLÓ

ERNYEI FRIGYES

AEROPOLIS

Regény a közeljövőből

fapadoskonyv.hu

Tartalom

ELSŐ RÉSZ LENN…

I. Fejezet A legenda

II. fejezet Egy különös végrendelet

III. fejezet Egy szerencsés baleset és következményei

IV. fejezet A kék hegyek rejtélye

V. fejezet Bruns és betegsége

VI. fejezet Costello Lucy

VII. fejezet Mondmann elbeszélése

VIII. fejezet Llavellyn szenátor eltűnése

IX. fejezet Két levél és egy kelepce

X. fejezet Mr. Lambey-nek jó ötlete támad

XI. fejezet Mr. Llavellyn ismét eltűnik

XII. fejezet Az elkésettek

II. RÉSZ FENN…

I. fejezet A foglyok

II. fejezet A légváros csodája

III. fejezet A Világszövetség kongresszusa

IV. fejezet Meglepetések

V. fejezet A sztroboszkópikus elv és egyebek

VI. fejezet A diplomácia erőfeszítései

VII. fejezet Két cigányasszony

VIII. fejezet Weagant magyarázata

IX. fejezet Egy büntetőexpedíció és következményei

X. fejezet Miss Humprey új lovagja

XI. fejezet Százezrek egy ellen

XII. fejezet A szökés

XIII. fejezet Aeropolis pusztulása

XIV. fejezet Újra Sydneyben

XV. fejezet A második nászút

ELSŐ RÉSZ
LENN…

I. Fejezet
A legenda

A csendes folyosóra csak mint halk zümmögés hatolt be a légcsavarok bugása. A villanylámpa kék fénye nem jutott el az üvegfolyosó másik végébe, ahol a sötétben két matróz üldögélt a padon. Az egyik kétszersültet majszolt, a másik a légjáró kerek ablakát belepő párát tisztította meg tenyerével, hogy szabaddá tegye a kilátást a mélységben elterülő tengerre, melynek egyhangúságát csak itt-ott szakította meg egy-egy szigetcsoport. Kísérteties látványt nyújtott az éjszakában a fényszóróval megvilágított vízsivatag.

A két matrózt, Joe-t és Samet mindig együtt lehetett látni a Galatheán. Sam, amikor a napi robot megengedte, a maga kis műveltségét megosztotta Joe-val, aki hálás tanítványnak bizonyult és meglepő gyorsasággal tömte magába azokat az ismereteket, amelyeket Sam a londoni bankpalota liftkezelői állásában elsajátított.

Most is azon fáradozott, hogy a babonás Joe-t kigyógyítsa tévhitéből.

– Még mindig azt állítod, hogy sárkány volt?

– Már hogyne állítanám, amikor tulajdon két szememmel láttam.

– Fogadjunk egy font dohányba, hogy részeg voltál.

– Becsületemre mondom, hogy nem. Csak utána ittam meg két üveg whiskyt, mert dideregtem a félelemtől.

– Mit láttál? – kérdezte mosolyogva Joe.

– Tüzet okádott.

– Biztos vagy benne, hogy láttad?

– Biztos!

Joe arcán látni lehetett a kételkedés vonásait.

– Mikor volt az?

– Két esztendeje lesz a jövő hónapban.

– Képzelődtél.

– Dehogy képzelődtem. Más is látta. Bowel asszony abba némult bele.

– Azt mondják, hogy férje öltözött fel sárkánynak, hogy megnémítsa az asszonyt. Csak így tudott megszabadulni felesége nyelvétől.

Sam nem válaszolt. Nézte a rózsaszínűvé változó óceánt. A nap kibujt tengerágyából és a Galathea háromszáz kilométeres sebességgel rohant neki az izzó tűzgolyónak. Sam összeborzongott és arra gondolt, hogy mi történne, ha a légjáró valóban behatolna az óriási gömb izzó lángtengerébe. A hosszúra nyúlt némaságot Joe nem merte megzavarni. Ő is a tengert nézte, amely teljesen eggyé folyt össze a szemhatár sárgásvörös fényességével. Ebben a pillanatban a hangszóró megszólalt. A steward jelentelte, hogy kész a reggeli és miközben a megatelefon bemondta a menüt, Joe-t és Samet két matróz felváltotta. Az utasok az ebédlőbe vonultak. A kapitány mellé ezúttal Calvillné ült. Humprey kisasszony nagy igyekezettel, de annál kevesebb eredménnyel titkolta el bosszúságát. Harmadik napja voltak úton, de még egyszer sem sikerült a kapitány mellé ülnie. A London-Sydney légi út négy napig tartott és Humprey kisasszonynak már fel kellett adnia a reményt, hogy a kapitány mellé jusson. A fiatal színésznő bosszúságának okát az A. W. A. egy régi kedves szokásában kell keresnünk. Az Associated World Airways Co. utasszállító repülőgépein azt a szokást honosították meg, hogy a reggelinél mindig az került a kapitány melletti főhelyre, aki az esti bálon a háziasszonyi tisztséget viselte. A kapitány joga és feladata volt kiszemelni az utasok közül ezt a négy hölgyet, akik az út négy napján ezt a megtisztelő feladatot kapták. Az Associated légjárói az angol statisztikai hivatal számadatai szerint nyolcezerszer tették meg az utat London és Sydney között. Arról hallgatnak a statisztikusok, de más forrásból meg lehetett állapítani, hogy a légjáró kapitányai oly körültekintéssel, olyan tapintattal választották ki a háziasszonyi tisztségre érdemeseket, hogy a nyolcezer légi út folyamán egyetlen egyszer sem elégedetlenkedett senki azért, amiért őneki nem jutott hely a kapitány jobbján. Humprey kisasszony villogó szemei azt mutatták, hogy most a nyolcezer-egyedik úton valószínűleg vihar tör ki Calvill asszony bálanyai tisztsége miatt. Mondmann minden tudását latba vetette, hogy szép szomszédnőjét jobb kedvre hangolja, de nem rajta múlt, hogy ez nem sikerült neki, hanem a kapitányon, aki olyan szeretetreméltóan kínálta Calvill asszonyt a pazar reggeli tojással, hogy Miss Humprey kénytelen volt elhagyni a helyét, különben megártott volna neki a visszafojtott dühroham.

Mialatt Miss Humprey a folyosón azon gondolkozott, hogy az utolsó bálon melyik kápráztató ruhájával szerezzen magának elégtételt, azalatt benn az étkezőben nem mindennapi esemény törtónt.

Alig kezdtek az utasok a bőséges reggeli elfogyasztásába, felpattant az egyik ajtó és egy matróz rohant be a kapitányhoz. A kapitány felugrott helyéről és kisietett. Hogy mi történhetett, azt senki sem tudta. Az utasok Calvillnét és a kapitány másik oldalán ülő Tom Miglest ostromolták meg kérdéseikkel, azt remélve, hogy azok hallottak valamit a matróz jelentéséből. Csalódtak, mert Calvillné füléhez a suttogó szavaknak csak ez a foszlánya jutott el.

–…hálókamrájában…

Migles úr pedig csak egy nevet hallott:

– Joe!…

Az ajtó becsapódott a kapitány mögött, az étkezőterem utasai pedig, amikor felocsúdtak az első meglepetésből, egymást túlszárnyalva fogtak bele a találgatásba, hogy a matróz ellesett szavainak segítségével legalább halvány képet alkothassanak maguknak arról a nem mindennapi eseményről, ami a matróz jelentését és a kapitány eltávozását előidézhették. A reggeli érintetlenül maradt az asztalon. Még Mondmann sem nyúlt az előtte tornyosuló kívánatos falatokhoz és akkor sem éhezett meg a szeme, amikor az asztali lokomotív kigördült a konyha felé.

A színésznő, aki érezte, hogy itt az alkalom népszerűségének a növelésére, fogadást ajánlott fel.

– Tíz az egyhez adom, hogy katasztrófa történt.

Szavai hatás nélkül hangzottak el, mert mindenki tudta, hogy a Galathea technikai berendelése olyan, hogy csak az esetben történhetik rajta katasztrófa, ha összeütközne egy másik légjáróval. Ezt pedig érezték volna.

Csak a kövér német tudós osztotta érthető okokból Miss Humprey véleményét, amiért hálás mosolyt kapott cserébe. Mondmann úgy látta, hogy a színésznő kezdi viszonozni az ő nagy rajongását. Ezt a következő tényekből következtette:

1.       A művésznő aranyos pofának nevezte.

2.       Leöntötte pezsgővel.

3.       Kedvesen mosolygott rá.

4.       Amikor Webbs kapitánynak megengedte, hogy hosszan megcsókolja a kezét, kijelentette, hogy őt szereti, a kapitánnyal csak játszik.

5.       Amikor a légjáró bakkszobájában ezer fontot veszített, megengedte, hogy ő fizesse ki és végül

6.       Amikor a bakteriológus arról beszélt, hogy a vénülés bacilusának felfedezésén fáradozik, a színésznő ezt a kövér tudós számára gyönyörű lehetőségekkel kecsegtető kijelentést tette:

– Ha ezt felfedezed, akkor megengedem, hogy belém harapj.

Azóta Mondmann úr nagyon harapós kedvében volt.

Björnson, a norvég bőrgyáros Calvillnéval beszélgetett. Björnson annak a nézetének adott kifejezést, hogy a kapitány bizonyosan rejteget valakit, természetesen egy nőt, a légjárón és most ezzel a nőszeméllyel lehet valami baj.

Calvillné okos asszony volt és tudta, hogy Björnson szereti, ha osztják nézetét.

– Én sem tartom lehetetlennek, – válaszolta.

– Egyszer olvastam, hogy egy ládában csempésztek valakit egy légjáróra. Lehet, hogy most is így történt és az a nőszemély rosszul lett a ládában.

– Lehetséges. De nem kell sokáig töprengenünk, Mindjárt jön a férjem.

– Igaz is, a férje kiment?

– Igen. A kíváncsiság kizavarta. De már jön is.

Austin Calvill lépett be az ajtón. Harminc-harmincöt év körüli, megnyerő külsejű fiatalember volt. Szája körül, a szeme alatt és a homlokán vastagon redőztek a ráncok.

Calvill a feleségéhez sietett.

– A 73-as kabinban valami történt. A kapitány odarohant és becsukták maguk mögött az ajtót. Az ablakot függöny fedi, ezért nem láthattam be a kabinba, csupán annyit vettem észre, hogy a kapitány, a soros orvos és két matróz hajol a függőágyra, amelyben egy emberi test feküdhetett.

– Biztosan az a nő, akit rejtegetnek, – védte feltevését a norvég, aki Calvillnak is elmesélte gyanúját.

– Lehetséges, de én inkább valami tragikus esetet sejtek.

Ebben a pillanatban belépett a kapitány, aki komor arccal ült vissza helyére. A jókedvű csevegés mintha vezényszóra történt volna, abbamaradt. Feszült érdeklődéssel meredt mindenki Mr. Webbsre. Az arcokra rátelepedett a kíváncsiság és az utasok szomjasan figyelték a rövid, katonás jelentést:

– Az egyik matróz meghalt.

A megdöbbenés moraja zúgott végig a termen.

A kapitány folytatta:

– Joe Baldword volt a neve, alighanem önök is ismerték őt.

– Hogyan halt meg? – kérdezték tízen is egyszerre.

– A soros orvos, Belter John szerint szívszélhűdésben. De sajnos, még egy szomorú eset történt. Samet, aki jó barátja volt a szerencsétlennek, szintén elvesztettük.

– Ő is meghalt? – borzongott meg a norvég gyáros.

Az utasok kíváncsi szomjúsággal lestek a kapitány ajkairól a szavakat.

– Sam nem balt meg, hanem sokkal rosszabb sors érte. Megőrült.

Döbbenetes csend követte a kapitány szavait. Calvill szólalt meg először.

– Miből látták, hogy megörült?

– Sajnos, olyan állapotban van, hogy mindenki láthatja rajta a tébolyt. Ruháit tépi, és értelmetlen szavakat mormol. Minden második szava ez: „A sárkány, a sárkány!” Azután minden pillanatban le- és felhúzza cipőit.

A színésznő szólalt most meg.

– Talál a kapitány úr valamilyen magyarázatot a szerencsétlen ember szavaira? Talán összefüggésben van a sárkány Joe halálával?

– Én is gondoltam erre. Hiszen én is ismerek egy legendát, amely egy sárkányról szól. A Kék-hegyek sárkányáról.

A kapitány komolyan mondotta ki ezeket a szavakat. Senki sem tételezte fel róla, hogy hitt holmi mesebeli szörnyek létezésében. Senki sem hitt ebben és mégis úgy érezték, hogy a kapitány nem minden alap nélkül hozta szóba a sárkánylegendát. Magyarázatot vártak és Mr. Webbs nem késett vele.

– Körülbelül öt évvel ezelőtt terjedt el a különös legenda New-South-Wales lakosai között. Abban az időben egy sereg ember tűnt el a Blue Mountains sziklái között. Azok, akik az eltűntek felkutatására indultak, sohasem kerültek vissza. A babonára hajlamos nép között hamarosan elterjedt a legenda, amelyben még: ma is sokan hisznek, hogy a Kék-hegyekben egy sárkány él, amely mindenkit elpusztít, aki megzavarja álmát. Sokan megesküdtek arra, hogy látták a tűzokádó szörnyet. A légjárók és teherszállító óceánjárók matrózai között számtalan van, aki még ma is hisz a legendában.

A kapitány most kis szünetet tartott, azután folytatta:

– Joe-ról, aki most élettelenül fekszik kabinjában, mindenki, tudta, hogy nem hisz a furcsa mesében, mert sokan hallották, hogy összeszidta babonás társait. Ezért én nem hiszem azt, hogy Joe a sárkánytól való félelmében szívszélhűdésben halt meg. Ismétlem, én úgy tudtam, hogy Joe nem hisz a sárkányban. A szegény meghibbant agyvelejű Sam viszont buta fickó volt, ő szentül hitt benne. Akárhogyan is van, – fejezte be előadását Mr. Webbs, – két ember tragikus esete úgy fogja táplálni ezt a babonát, mint olaj a tüzet.

Alig hallgatott el a kapitány, a vendégek egyike, akit a hajónaplóban Bruns néven ismertek, felugrott helyéről és egy különös históriát adott elő, amit még hajnalban hallott az üvegfolyosón, még pedig a két tragikus véget ért matróz, Joe és Sam szájából. Bruns úrról senki sem tudta, hogy kicsoda. Állítólag gyógyíthatatlan betegsége volt és emiatt ügyelt minden lépésére az a szikár, borotvált arcú férfi, – nyilván orvosa, – akit mindenkor mellette lehetett látni. Bruns előadta, hogy este véletlenül az üvegfolyosón ment végig és önkénytelenül kihallgatta a két matrózt, akik a sárkányról beszéltek. Joe szerint egy öregasszony megnémult félelmében, amikor meglátta a szörnyeteget. Sam már hallott erről az esetről és hozzátette, hogy egy szabómester azt a hírt terjesztette, hogy az anyóka férje öltözött fel sárkánynak, hogy megnémítsa az asszonyt, akinek nagy szája volt és pokol volt mellette az élet. Joe még azt is elmondotta, hogy a szabó rövidesen meghalt, – bizonyosan azért, mert gúnyolta a sárkányt. Érdekelt – adott magyarázatott kíváncsiságának Bruns úr – az a sok badarság, amit az a két ember összebeszélt, ezért hallgattam ki őket. Most, hogy Mr. Webbs sárkányról beszélt és arról, hogy Joe nem volt babonás, szükségesnek tartottam elmondani ezt az esetet, amiből kitűnik, hogy Joe is éppen úgy hitt a sárkányban, mint a többiek.

Bruns úr szavai általános meglepetést keltettek, ezért senki sem figyelte meg kísérőjének arcát, mely a legnagyobb meglepetést tükröztette vissza, amikor Bruns úr arról beszélt, hogy a folyosón kihallgatta a két matrózt.

*

Baldword Joe holttestét egy óra múlva eltemették. A kapitány csak ötperces imát engedélyezett. Sietni kellett, mert a légjáró szárazföld felé közeledett és a nemzetközi légügyi törvények értelmében a légjárók halottait, ha a tengeren nem tudták „eltemetni”, annak a hatóságnak kellett átadni, ahová a jármű megérkezett.

A Galathea néhány percre leereszkedett, a hatalmas hajótörzs már-már érintette a hullámok fehér tornyait. A tenger vize halkan csobbant; nyomban azután ismét felemelkedett a légjáró. A „temetés” után sem nyugodtak a kedélyek. Többen Kirchhoff szakvéleményét kérték ki, aki boldog volt, hogy alkalma nyílott tudományának csillogtatására.

– Oh, nekem már régen kialakult a véleményem ebben a szomorú ügyben, – mondotta Kirchhoff úr széles gesztussal – szerintem a Kék-hegyek mögött valami őskori állat tetemét látta meg valaki. Ha ugyanakkor, amikor az illető megpillantotta a szauruszok valamelyik fajtáját, akkor akár Sydney-ből, akár a Kék-hegyek fölött haladó valamelyik légi járműről elektromos fény vetődött az őskori állat csontjaira, a látvány olyan lehetett, mintha egy hatalmas fénylő kísértet bukkant volna fel az éjszakában. Az illető talán visszavergődött Sydney-be, ahol természetesen már tüzet okádó mesebeli sárkány lett a foszforeszkáló csontokból. Szerény véleményem szerint így terjedhetett el a legenda. Ami az eltűnéseket illeti, azt őslénytani szempontból sajnos nem tudom megvilágítani. Legegyszerűbb feltevésem az, hogy a Kék-hegyek mögött egy szervezett rablóbanda vagy eddig ismeretlen emberevő törzs él. Én már sürgős rádióválaszt kértem az akadémiától és várom a felhatalmazást, hogy expedíciót szervezhessek és felkutassam a Kék-hegyeket.

A tudós előadását hosszú vita követte. Björnson osztotta Kirchhoff véleményét.

– A komodó-szigeti sárkányok történetének is ez volt a magyarázata, – mondta a norvég, aki közbeszólásáért a paleontológus hálatelt pillantását kapta cserébe, amiért előadását alátámasztotta ezzel a példával.

II. fejezet
Egy különös végrendelet

Berchtold Mondmann ugyanaznap este a légóriás társalgója felé igyekezett. Lassú, lomha léptekkel rótta a folyosó skarlátvörös szőnyegét. A szánalmas külsejű emberke a hallei egyelem bakteriológiai intézetének hírneves tanára volt. Barátjával és tanártársával, Wolfgang Kirchhoff doktorral, az egyetem paleontológiái osztályának vezetőiével tanulmányutat folytatott, amelynek első állomásán, Londonban, egy kis baj történt a bakteriológussal. Szerelmes lett. Ez a katasztrófa naponta be szokott következni Mondmannál, aki negyvenöt éves kora ellenére hevülékenyebb volt, mint bármelyik ezernyi diákja közül. Ezúttal tartósnak ígérkezett a professzor szenvedélye, mert Miss Humprey-nek, a londoni Blue Bird sztárjának anyagi gondjai voltak és így szüksége volt valakire, aki a tavaszi holtszezon. alatt utazni vigye. Mondmann hosszas és szenvedélyes szócsaták után megnyerte a paleontológus beleegyezését ahhoz, hogy hármasban utazzanak tovább. Így a hallei egyetem tudományos expedíciója, amikor második állomásuk, Ausztrália felé tartottak, három tagból állott: a két tudósból és egy harmadikból, akinek a tudományára esténként ötezer ember szokott kíváncsi lenni a Blue Bird nézőterén.

Tehát Mondmann a társalgó felé igyekezett. A zeneterem sarkában Bruns-t és kísérőjét pillantotta meg. Azok nem vették észre a tudóst, aki akaratlanul is tanúja volt a furcsa párbeszédnek:

– Higgye el, hogy hazudtam az ebédlőben, – hallatszott Bruns hangja. – Mindig némán, szótlanul kell ülnöm maga mellett, jól esett egy keveset beszélnem. Azt akartam, hogy észrevegyenek, hiszen hülyének tartanak, akinek maga az ápolója!

– Örüljön neki. Hiszen ha tudnák, hogy kicsoda és ki vagyok én, úgy kerülnék, mint a bél-poklost.

Ebben a pillanatban észrevették Mondmannt és ijedten elhallgattak. A kövér tudós a színésznőhöz sietett, hogy felfedezését elmesélje, de amikor a társalgóba ért, Humprey kisasszonyt Smith orvos társaságában találta. Újságolni akarta, hogy mit hallott, de a színésznő intett neki, hogy hallgasson.

A kövér tudós engedelmeskedett és leült a színésznő mellé, aki ezzel a kérdéssel támadt az orvosra:

– Igaz, hogy ismeri őket?

– Kitől hallotta? – kérdezte az orvos csodálkozva.

– Azt hiszem, Björnson mondta. Igaz?

– Hosszú évekig együtt éltünk a Hudson-kollégiumban.

– Pompás! Igaz, hogy bolond volt az apja?

– Dehogy volt bolond, drága művésznő. Nagyon okos ember volt. az öreg Calvill.

– De a végrendelete…

– A végrendelete furcsa volt, az igaz, de azért nem szabad kétségbe vonni épelméjűségét.

– Maga borzalmas ember. Azt hiszi, kibírom sokáig?

– Kellemetlen a társaságom? Bocsásson meg kedves művésznő, de nem tudtam, hogy zavarom. Amúgy is sok a dolgom – búcsúzott sértődötten Smith doktor.

– Maradjon, maga szerencsétlen! Hiszen azért haragszom magára, mert irtózatosan kíváncsivá. tett. Üljön le és részletesen mesélje el nekem az egész történetet.

Az orvos látta, hogy nincs menekvés. Hátradőlt székében és kényszeredett, fáradt hangon beszélni kezdett:

– John Calvill Észak-Skóciában, Widnesdowban, a Howard grófságban született. Apja, Austin Calvill, volt a kis falu birtokosa. Hatalmas kastélyban székelt, mely Skócia legszebb parkjának közepén feküdt. Óriási vagyona volt és pénzének egy részét udvartartásába fektette…

A színésznő, aki mohón, éhesen leste az orvos szavait, nem tudta megállni, hogy ne buggyanjon ki a kiáltás az ajkai közül:

– Udvartartásába?…

– Igen. Ez az, ami miatt bolondnak tartották az öreget. Úgy élt kastélyában, mint egy uralkodó. A cselédségen kívül száz főből álló testőrsége volt, titkárait pedig egyenruhába öltöztette. Egyiket szárnysegédének, másikat miniszterének szólította.

– De miért?

– Megszokta.

– Megszokta? Hát király volt?

– Dehogy. Csupán alkirály.

Az orvos pillanatnyi szünetet tartott. Élvezte a hatást. Azután élénkebben folytatta. Már őt is lelkesítette a furcsa história, amelyet el sem akart hinni, amikor annak idején elmesélték neki.

– Igen, alkirály volt Indiában. Tíz évig. Azok, akik ismerték őt ebből az időből, csodákat meséltek arról a pompáról, amellyel udvartartását berendezte. A reprezentációs költségeken kívül, amivel a brit kormány ellátta, vagyonának nagy részét is rááldozta az indiai tíz évre. Ötvenhét éves volt, amikor visszatért Skóciába.

– Miért jött vissza?

– Azt mondották hivatalosan, hogy betegeskedik, pedig valójában az történt, hogy puccsot készített elő, ami nem sikerült. Indiát függetleníteni akarta Angliától és ő akart király lenni.

– Tovább, tovább, – sürgette. Smith-t a színésznő s egy kézmozdulattal elnémította Mondmannt, aki ismét kísérletet tett arra, hogy a zeneszobában hallottakat elmesélje.