Dénes Zsófia

Akkor a hársak

épp szerettek…

LEGENDAOSZLATÓ

 EMLÉKEZÉSEK

ÉS DOKUMENTUMOK

ADY ENDRE VÁRADI

ÉLETÉRŐL

fapadoskonyv.hu

Tartalom

Előhang

Ady megérkezik

A váradi Ady

Az ismeretlen Léda

A „szófiai ügyvivő”

Diósyék Párizsba mennek

Ady találkozik Adéllal

Léda asszony

Rue de Lévis 92.

Tavasz Váradon

Maria-grüni közjáték

A csucsai tündérkert

Az utolsó hajók

Utóhang

Dokumentumok, levelek

Előhang

Fehér Dezsőnével – Ady egykori váradi lapszerkesztőjének özvegyével – 1940 karácsonyán ismerkedtem meg. Akkor utaztam először Nagyváradra férjemmel, Nagy Andorral, aki bihari volt, és az újságírást a Nagyváradi Napló szerkesztőségében, Ady egykori íróasztalánál kezdte meg, még a század első évtizedében.

1940 könyvnapján jelent meg az én Adyélménykötetem: az Élet helyett órák. Neki is megjelent röviddel előzően Ady emlékét őrző regénye: Tavasz Váradon.

A váradi újságírók, írók és művészek Ady-könyveinkért hívtak meg, és szeretettel fogadtak bennünket, élükön Hegedűs Nándorral, a Nagyváradi Napló akkori főszerkesztőjével. A kollégák, szerkesztők, írók, művészek vendéglátásunkra az újságíróklubban bankettet rendeztek. Ott találkoztam Fehér Dezsőnével. Első látogatásom másnap neki szólt; a városból ő érdekelt a legjobban. Váradon akkor már senki sem élt, aki Adyval valamikor szoros barátságban lett volna. Csak ő. Házában Ady mindvégig otthon volt.

A fasiszták Fehérnét leányával és unokájával együtt 1944 tavaszán a hitleri Németországba deportálták. Nem tértek vissza. A könyv első kiadásának megjelenéséig holttá nyilvánításuk nem történt meg. Ezért a Fehérné iratait őrző váradi közjegyző Tabéry Géza író közvetítésével arra kért, ne írjam, hogy meghaltak, csupán azt, hogy nem tértek vissza. De Váradon már mindenki úgy tudta, hogy Hitler SS-gyilkosai megölték őket is – tragédiájuk beteljesedett.

Ma is látom, ahogy elém jön: hatvanöt év körüli, magas, szép termetű asszony. Bőre kreol, szeme fekete, de tekintetét megfakítja és bizonytalanná teszi a műtét utáni vastag szemüveg. Azért akarom őt magát, egyéniségét, élete akkori külső körülményeit és belső világát megeleveníteni, hiszen emlékei felidézése során ő maga is sokat szerepel e könyvben.

Még egy szempont vezet: szeretném, ha e kötet kapcsán senki sem azonosítana ővele, miután merőben mások voltunk, ő és én.

Tehát: két szobája a város központjában polgárion ápolt és kényelmes otthon, de művészi igényt vagy akár könyveket itt hiába keresek. Pedig Fehér Dezsőnek bizonyára voltak könyvei. Hogy azok hová lettek?…

Sajnálatomra már itt meg kell jegyeznem: az utóbb létrejött munkakapcsolaton kívül nem tudtunk mélyebb barátságot kötni. Emlékszem, élt akkoriban Váradon egy furcsa, bohém öreglány, zongoratanár, valamikor Gulácsy Lajos festő szerelme és barátja. Rengeteg levele, rajza volt Gulácsytól. Ez a lány szegény volt, elhagyatott, de művész. Szaggatottan beszélt, hol mélán, hol hevesen. Volt valami benne, ami Gulácsyra emlékeztetett. Néha viharzott is a zongorán: Beethoven… Be sokszor menekültem hozzá estefelé, mert a polgári tucatgondolkodás, józanság, a külsőség örök megkoronázása, Fehérné légköre eltikkasztott. Föld és föld, sohasem szárny.

Vagy elmentem munkánk után Tabéryért, aki Erdélyben ismert író volt, és a Nagyváradi Napló akkori főmunkatársa. Vele is az újságíróklubban, karácsonykor ismerkedtem meg. Ő jelentkezett nálam, hogy szívesen megsegít munkámban. Gyakran felballagtunk a szőlődombra kettesben. Leültünk valamelyik zöldkocsma vagy Tabéryék néhai szőlőskertje kecskelábú asztalához egy nagy fa alá, és kóstolgattuk a „tavalyit”. Fontos dolgokról beszélgettünk, Adyról és váradi környezetéről – és a bornak, nyárnak, emlékezésnek jó íze volt.

Igen, az a beszélgetés atmoszférát adott a régmúlt napokhoz.

*

Fehérné karácsonyi látogatásom alkalmával azt mondotta, azért örült meg jöttömnek, mert olvasta Adyról írt könyvemet, az Élet helyett órákat. Elmondta, ő is szeretné megírni emlékeit, sok mondanivalója van – nem ismert adatok, legelsősorban is Lédáról, aki iskoláslány kora óta barátnője volt –, de egyedül nem mer írásba fogni. Nem ért hozzá, vallotta őszintén. Viszont egész sereg kiadatlan levele is van Lédától, Adytól, Csinszkától, Török nagymamától, Ady Lőrincnétől, részben igen meglepő, sokat megmagyarázó levelek. Később egyenesen megkért: vállaljam el, írjam meg én az ő emlékeit. Elvállaltam. De csak úgy, ha kiegészíthetem, alátámaszthatom saját kutatásommal. Ha Váradon és Biharban élhetek, a tervbe vett könyv tárgyi és cselekményi tartalma színhelyén, miközben írom a könyvet, vagy legalábbis pontos jegyzeteit elkészítem. Ha minden adatnak magam járhatok utána, ha minden, még föllelhető hely és atmoszféra a magam élménye lesz. Ha más, még élő kortársakat ugyancsak meghallgathatok, s ezenkívül segítségül hívhatom az összes, talán csak itt fellelhető írott emléket is.

Fehérné beleegyezett. Így kerültem 1942 kora nyarán Fehérné házába, és maradtam ott őszig. Reggeltől késő délutánig dolgoztunk. Ő beszélt, én jegyeztem. Elővette éveken át gyűjtött, apró, széteső cédulákra írt följegyzéseit. Ezeket szívesen láttam, mert pontosabbaknak tetszettek, mint a fejből mondottak, amelyek megbízhatóságát – főként dátumra nézve (de egyébként is) – minduntalan ellenőriznem kellett.

Mélyen sajnálom, hogy a tragikus véget ért asszonyról el kell mondanom, amit közös munkánk során tapasztaltam: Fehérné szellemi színvonala nem volt olyan, hogy Ady belső életének kibontakozását valaha is figyelhette volna. Ady világnézetének kialakulását ő nem foghatta fel, és nem tekinthette át, erre nem voltak adottságai. Őt elsősorban Ady életének külsőségei, úgynevezett „szenzációi” érdekelték.

Mégis sokat tapasztalt közelében, mégpedig a költő sorsfordító éveiben. Váradon gyakran volt vele együtt, a még élő barátok közül a leggyakrabban és legközvetlenebbül. Lédát valóban leányéveitől jól ismerte – a túlélők közül bárkinél jobban –, és ismerte Ady váradi barátait, családját, végül Csinszkát és a csucsai otthont. Mindannyiuktól valóban olyan leveleket őrzött, amelyek pótolhatatlan dokumentumok.

E levelek eredetije Fehérnénél maradt, remélem, hogy valamilyen letétből talán még előkerülnek. A váradi múzeum sem tud ez idő szerint sorsukról. A levelek szövegét azonban Váradon én magam diktáltam gépbe, és a könyv első kiadásában jelentek meg először. Hogy a levelek valóban eredetiek, és nem „gyártottak” voltak, arról már külalakjuk és legtöbb esetben bélyegzett borítékjuk is meggyőzött, de tartalmuk, hangjuk, légkörük is olyan, hogy nem férhet kétség hiteles voltukhoz.

Mindezért fontos volt, hogy Fehérné memoárjait lerögzítsük. Ő nem képes erre, tehát én. És mindazt, ami Ady szellemi életéből, napjai valóságából, alakja és egyénisége jellegzetes kiemelkedéséből hiányzik szavaiban – láttam be –, azt nekem kell hozzákutatnom és felépítenem. Mindazt, ami a tervbe vett könyvben írói munka, nekem kell elvégeznem.

Megírtam tehát a könyvet, de ott, akkor, Váradon beleegyeztem, hogy szerzőnek őt magát tüntesse fel. Ő kívánta ezt – már csak hiúságból is –, én viszont készségesen ráálltam, mert nem akartam vele társszerzőként szerepelni. Az a szempont vezetett egyébként és elsősorban, hogy az utókor számára el ne vesszen sokféle adat, amely Ady életrajza teljességéhez fontos. Az eredeti váradi kéziratban – egyik gépírásos példányát, amely az enyém volt, a Magyar Tudományos Akadémia Kézirattára őrzi – sokat meghagytam Fehérné nekem elmondott emlékeinek élőszó-stílusából, és kevesebbet építettem bele a magaméból. Fehérné beszédét és hangját akartam akkor megközelíteni, hallhatóvá tenni, hogy hihetővé váljék: a könyvet ő írta.

Ez az, amin ma változtatnom kellett, amikor kilépek a könyvvel a nyilvánosság elé. Nem változtattam egy jottányit sem az ő emlékezése lényegén, de a régi szöveget bizony stilárisan alaposan ki kellett javítanom, tévedéseit és átkendőzéseit, nem helytálló adatait, helyenként csonka elmondásait pedig a magam utólagos kutatásai eredményével helyreigazítanom vagy kiegészítenem.

*

Tavaszi időben kezdtük, gépírás nélkül, az én kézi jegyzésemmel és állandó belekérdezéseimmel, a munkát – ez hónapokig úgy is folyt, mint a lényegig lehatolni akaró interjú –, és közben forró nyár lett. Tikkasztó bihari hőség. A mi munkánk mégis nap nap után alkonyatig tartott. Estefelé – ha rákerült a sor – elmentünk együtt mindenüvé, ahol Ady Váradon lakott vagy megfordult: hónapos szobákba, volt szerkesztőségi helyiségekbe, söntésekbe, kávéházaknak „abba a sarkába”, az egykori híres „zengeráj” megújított épületébe, a vele összefüggő garniba, hegyoldali szőlőkbe. Kimentünk egész napra Püspökfürdő kétszáz éves fái alá, a lótuszvirágos tóhoz, ahová Ady Várad szeme elől Rienzi Máriával, az orfeum-énekesnővel szökött, és kirándultunk Csucsára, hogy lássam a hegyoldalt, házakat, parkot, Köröst és falut, a „tündérkertet”, ahol Ady feleségével élt. Benn, a városban, idegen lakók engedelmével, végigjártunk házakat, ahol Léda egykor lakott.

Az „anyag” felkutatásában és kiegészítésében telhetetlen és bizalmatlan voltam. Aki még életben van, azt ne idézze Fehérné. Azokhoz elmegyünk együtt, én jegyzek. Így kerestünk fel Váradon tőlünk telhetően sok kortársat, aki Adyt a század elején ismerte. Megszólaltattunk orvost és pincért, mosónőt és egykori rosszlányokat, nyomdászokat és volt bálkirálynőket. Már kevesen voltak életben – vagy helyben. A diákokból közben nagyapák, a bálozó kisasszonyokból matrónák lettek. Sajnálom, nem minden nevet jegyeztem fel. De Pásztor Bertalanét, Ady újságíró-szerkesztőjét, dr. Edelman Menyhértét, Ady orvos barátjáét, Léda rokonai közül Mihelfy Pálnéét és Erdélyi Kornélét (Kornélia), dr. Edelmanné Diósi Bertáét (aki Diósy Ödön rokona volt, s az ő „családfájukat” beszélte el), végül Ady régi barátai közül a Pesten lakó dr. Halász Lajosét. Bár ahol hivatkozom reájuk, a szövegben nevükkel szerepelnek. Egyébként Halász Lajostól kaptam a Rienziről szóló adatok zömét; így az orfeuménekesnő német zsargonban előadott nagy „slágerkupléja” szövegét is ő mondta tollba nekem. Halász, a nagy nőbarát, még mindig egy kissé élvezte a múltból visszajáró tinglitangli refrént, amellett hogy gúnyolta…

Magam elutaztam Szegedre is néhai Kilényi Irma tanárhoz, aki az évek során a legteljesebb magyar magánmúzeumot, Juhász Gyula emlékeit gyűjtötte egybe áldozatosan, magától megvont összegekből. Csak ott kaphattam kézhez a váradi Holnap-mozgalom összes dokumentumait, hogy kiválasszam belőlük azt, ami még nem ismert, ami felvillantja a múltat.

Itt jut eszembe: nem tudom, mi lett a sorsa annak a remek kis „emlékmúzeumnak” Kilényi Irma halála után, aki a fasizmus feletti kétségbeesésében, amely pedig őt személyében nem érintette, 1944 nyarán öngyilkos lett. Amikor én 1942-ben Szegeden egy héten át tanulmányoztam azt a nagyszabásúnak mondható magángyűjteményt: József Attila, Babits, Kosztolányi, Gulácsy Lajos, Rippl-Rónai leveleit találtam ott, a Juhásznak írt levelek közt, Adytól is egynéhányat – a már megjelentek eredetijét –, ezenfelül pedig Juhász Gyula teljes művét, vidéki lapoktól nagy utánjárással összegyűjtött és megvásárolt tárcáit, továbbá egész bibliográfiáját, rengeteg fényképet és talán már soha többé fel nem lelhető más dokumentumokat.

A Holnap-mozgalom idején Váradon Tabéry Géza épp utolsó gimnáziumi osztályait végző diák volt, Juhász Gyula tanítványa. Váradi tartózkodásom alatt – ahogy feljebb már céloztam erre – Tabéry is fáradhatatlanul segített irodalomtörténeti adataim egybegyűjtésében, hiszen – miként mondottam –, Fehérné emlékezéséből a nem személyes motívumok nemcsak hogy kiestek, de számára soha nem is léteztek.

Felkutattam Váradon és Szegeden sok vidéki lap és folyóirat már akkor is nehezen fellelhető példányait, hogy az Adyra vonatkozó, még nem ismert emlékezésekből megszólaltassam a kor hangját Adyról, a vele egy időben élők tanúságtételét.

Valahogy azt éreztem: lecsengetés előtt ezek az utolsó percek. És sok minden járt eközben fejemben. Arra gondoltam, mennyi kutatással, találgatással jár manapság egy-egy múltbeli nagy költőnk – nagy emberünk – belső vagy akár külső élete adatainak, élményeinek felderítése, például Balassié vagy Csokonaié, de még Petőfié is, akikről kortársaik nem jegyeztek föl eleget. Lehet róluk eleget följegyezni? Eszembe jutott: nem igaz, hogy ami halandó, annak semmi köze a halhatatlansághoz. Hogy más példát ne mondjak: Móra Ferenc – saját bevallása szerint – Toldi estéjét sohasem tudta anélkül olvasni, hogy ne látta volna a sorok mögött Arany János „busa fejét a zászlós bajusszal”, s ha eszébe jutott, hogy Petőfinek „kiálló ádámcsutkája” volt, mindjárt harsogóbbnak érezte költészetét. Kellenek bizony ezek az „apróságok”, ismételtem Móra szavait: „mert ezzel elevenítik meg a kő- és bronzembereket, akik hallgatag-mereven állnak az utcák nyüzsgése és az iskolaszobák dongása felett. Ezek azok a mérőműszerek, amelyekkel a hegyek magassága távolból is megmérhető”. Hegy áll előttem is, és megméréséhez apró munkámmal én is hozzájárulhatok. Ez a gondolat vitt előre. Lelkesített.

Így gyűjtöttem egybe az itt következő emléksorozatot, a fiatal Ady történetét, aki „kárhozottan” kóborolt a „váradi éjben”, majd a későbbiét is, aki ugyan eltávozott, de vissza-visszatért – utoljára 1918-ban – szeretett városába, Váradra.

Az összeillesztett mozaikkövek – ha ezt kerestem, ha nem – szerelmek születésének, fejlődésének, elhalásának képét mutatják a szellemi élettel párhuzamosan, végig a felkutatott vonalon: Váradon, Párizsban, Csucsán, mert „Akkor a hársak épp szerettek…”.

Ez a könyv tehát megörökíti mindazt, amit már csak Fehérné tudott Adyról, Lédáról és az ő világuk embereiről, ahogyan ezt ő – a sokáig közelükben élő – tapasztalta. Átadom időnkint a szót Brüll Adél húgának, Brüll Bertának, aki Fehérné számára jegyezte föl emlékeit. Közben azt a számos, mélyen jellemző levelet idézem, melyet Fehérné őrzött meg az idők során.

Nehéz probléma elé állított feladatom.

„…Repülnek-e már az ostoba kis emlékezések szerteszéjjel? Fejedelmi gőgjének csúfolódása, mint a felemelt pálca, úgy fenyeget minden kezet, amely írni készül róla. De akik heteket, hónapokat és éveket töltöttek el a közelében, írjanak róla sietve mégis, mert álkegyelet és álszeretet máris készül elbirtokolni földi életét. Szabad-e, lehető-e, tűrhető-e, hogy az ő alakját is meghamisítsák, és csináljanak belőle merev figurát az irodalomtörténeti panoptikumban?…”

Mint az ostor, úgy suhog Bíró Lajos szava Ady frissen hantolt sírja mellől. A barát elsiratása, aki heteket, hónapokat és éveket töltött mellette, és Váradon is, Pesten is megosztotta vele szobáját. A legforróbb búcsúírást ő írta a Nyugat Adyt elparentáló számába, az övéből árad a legőszintébb szeretet. Milyen igaza volt: hogy siettek az ember Ady meghamisításával!

Heteket töltöttem én is Ady közvetlen közelében, és öt éven át haláláig jól ismertem. Él bennem élő és nem „panoptikumi” alakja – és ez kötelez engem. A század első éveiben ugyan sem őt, sem életregénye alakjait nem ismertem. Ady csak 1913-ban lépett életembe. De azután sorban megismertem Ady családját, Csinszkát, Lédát és más szereplőket is. A sors kedvezéséből így van rá bizonyos fokig egyéni mértékem, hogy mi lehet igaz az elém került korábbi adatokból, mi bennük a pótolhatatlan tanúsítás és jellemzés.

Tartozom Adynak és azoknak, akik őt szeretik, de túl rajtuk a magyar utókornak is azzal, hogy könyvemben az igazat és valót keressük és lássuk meg. Nem akarok viaszfigurákat, sem papírszagú vallomást. Életet, életet gereblyézzünk össze. Mindig és egész idő alatt csak azt.

Egy bizonyos: a váradi kortársak emlékezése hangján és az előadottak tartalmán – a stiláris simításon túl – nem változtattam. Annál kevésbé, mert szempontjaik, meghatározásaik nemcsak az övéké, hanem a koré és osztályé is, melyről szólanak. Problémám megoldása tehát csak az lehetett, hogy helyenkint, egy-egy kétkedést kiváltható részlet utószavaként – a kellő mérlegelés, kutatás és meggyőződés után – megmondjam, mit tartok az elmondottakból nem úgy igaznak, mit túlzónak, mit elferdítőnek. Hiszen akad még közben torz tükör is.

Köszönettel tartozom Bölöni Györgynek és Hegedűs Nándornak, az Ady-élet e két kivételes tudású kutatójának és tanújának egyes adatok helyesbítéséért vagy azok kezemre adásáért; Kilényi Irmának, aki köszönetemet már nem hallhatja; Tabéry Géza írónak, aki a váradi Ady Múzeum létrehozója és muzeográfusa; végül a Református Egyetemes Konvent kiadói osztálya vezetőjének, Szabó Imrének, aki kutatja és gyűjti az Ady-emlékeket: neki is már valóságos kis magánmúzeuma van. Már egyikük sem él, amikor ezt az új kiadást szerkesztem.

Hálásan köszönöm Ordódy István (Bohatá, Csehszlovákia) nagyra becsült levelezőmnek, hogy Brüll Adél leánykora megvilágítására e kutatásnak fontos adatokat és tanúsításokat szerzett. Azóta ő is meghalt.

Hálával tartozom Kozocsa Sándor volt egyetemi magántanárnak, a tudós bibliográfusnak, aki 1944-ben memoárkötetem kéziratának egyetlen példányát a háború fenyegető pusztítása elől a Nemzeti Múzeum Széchényi Könyvtárában rejtette el.

Ennek az új kiadásnak szerkesztéséhez segítségül kértem Kovalovszky Miklóst, hogy a hiteles szövegek és az azóta felszínre került dokumentumok alapján a szükséges helyesbítéseket elvégezhessem, és ezzel a könyv teljes hitelét biztosítsam. Hálásan köszönöm hozzáértő, nagy munkáját.

Végül, de nem utolsósorban, hogy az én koromban mégis teljes szellemi fegyverzettel megmaradtam, és töretlen hittel (más szóval: ifjúsággal – így írtam még huszonöt évvel ezelőtt) tudtam vállalni saját kéziratom helyesbítését, kiegészítését és ebben az új kiadásban egyes részletek kellő átdolgozását, ezt a nagy éberséget kívánó és bonyolult munkát, egyes-egyedül Szalatnyay József festőnek és igaz művésznek, férjemnek köszönhetem. Mert ő az, aki ehhez kellett: harminc év óta küzdőtársam.

1956 őszén és 1982 karácsonyán

Dénes Zsófia