Thury Zsuzsa

Amerikából

jöttem

Regény

fapadoskonyv.hu

1

– Van valami harapnivaló?

Két napja és a harmadik éjszaka a fal felé fordulva feküdt, nem mozdult, nem szólt, nem evett, nem ivott, és egyszerre az éber hang! A két testvér szaladt az ágyhoz, a fiatalabb az öregasszonyra borult, csókot záporozott az arcára – van, anyukám, máris hozom! –, az idősebb halkan rászólt:

– Ne sírj. Észreveszi.

Ha Mária nem hangoztatná: – Uralkodj magadon! Ne sírj! Szedd össze magad! – egyfolytában üvöltene. A vizsgálat fél éve megállapította, hogy gyomorrák, áttétel a tüdőben. Lassan eszmélt. Hihetetlen. Anya világéletében egészséges volt, friss és tevékeny, az orvosok tévednek, efféle nem fordulhat elő az ő családjukban. És fél esztendeje, s még azután is jó ideig, sétáltak a Duna-parton, a Margitszigeten. Anya fáradékonyabb volt, egy padon üldögéltek, a fájdalmát gyógyszer enyhítette. Azután fogyott egy kilót. S néhány nap után újabb kilót. Ekkor a kamra felső polcára dugta a mérleget. – Hová lett a mérleg? – kérdezte anya. – Kidobtam. Ócska vacak, megbízhatatlan. – Öt héttel ezelőtt kis „őszi influenzával” ágyba parancsolta az orvos, s azóta nem kelt fel. Meglátogatta a sógornője. – Képzeld, édesem, az influenza a gyomromra ment! — mondta anya. – Kellemetlen ügy, és néha fájdalmas, de a kedves Méhes doktor injekciói nagyon hatásosak, remélem, hamarosan túl leszek ezen a nyavalyán – és nevetett, hát ezt nem lehetett elviselni. Három hét óta Méhes doktor reggel és este adott morfiuminjekciója megszüntette a fájdalmat.

Vékony szelet vajas kenyéren sonka, kocka alakú falatokra vagdalta. Az öregasszony párnákkal föltámasztva félig ült az ágyban, Mária erős és ügyes, a pattogó hangja megnyugtató, s képes ilyesfajta szólásokra:

– Lassan, anya, nem kerget a tatár.

A harmadik falatot sokáig forgatta a szájában, azután azt mondta az öregasszony:

– Jóllaktam. Finom volt. Hány óra?

Mária az órájára nézett; fél három múlt öt perccel, hat óra tájt hajnalodik.

– Kilenc óra.

– Nem szeretem, ha ilyen későn egyedül járkálsz az utcán. Indulj, fiam, én amúgy is elálmosodtam.

S máris az öntudatlan mozdulatlanság. A fiatalabb testvér ügyefogyottan egyengette laposabbra a párnát, motyorászott: – Istenem… jaj istenem…

– Hagyd, Erika, ne bolygassuk.

Anya nem tudja, hogy Mária három héttel ezelőtt hozzájuk költözött, s azóta csupán perceket tölt a saját otthonában. A férjét, zsémbes és követelőző, idős ember, kurtán leszerelte: – Gondoskodj magadról, étkezz vendéglőben. – Persze, neked fontosabb a család. A szent család! – Az anyám haldoklik – fejezte be Mária, és kis bőrönddel a húgához költözött.

Erika kinyitható rekamiéját a betegszobában az ágy mögé állították, a testvérek három hét óta itt tanyáztak, nappal és éjszaka is éberen, félálomban. Anya körül a teendőket Mária látta el, s mikor egyszer Erika ügyetlenkedett a mosdatással, az öregasszony kiáltott: – Mária! – Vagy két hét előtt észrevette Erika kisírt szemét, ifjabbik lányánál a könnyek árja megállíthatatlan volt. – Miért sírsz? – Semmi, anya, bedöglött a porszívó. – Hát érdemes azért sírni? Semmi okod az idegeskedésre. Majd megjavítják.

Semmi, magától értetődik. Anya meghal. Három nappal ezelőtt is még kételkedett, mert egyszerűen elképzelhetetlen a lakás, a folytatás, az élet anya nélkül. Követte Méhes doktort a fürdőszobába, s míg az kezet mosott, faggatta: – Doktor úr, ugye még történhet valami?… Úgy értem, javulás… valami… – Az orvos nem is felelt a motyogásra, ahogy ránézett, abban volt szánalom és csodálkozás – hát lehetséges, hogy egy ötvennégy esztendős, művészettel foglalkozó nő ilyen imbecillis? Hát igen, igaza van Méhes doktornak, csodák nincsenek, anya meghal ma, holnap, holnapután.

Éjszakánként pongyolában ültek a rekamié szélén, ha anya szólítaná valamelyiket, ne lássa őket hálóingben. – Hány óra? – kérdezi, amint eszmél. Nyolc óra, fél kilenc, hét óra múlt öt perccel, s ilyenkor többnyire már virrad, nyár van, a nyitott ablak előtt a függönyt hajnali szellő lebegteti. Ők ketten ülnek a rekamié szélén, és Erika sír, a könnye kiapadhatatlan, és egyfolytában beszél, panaszosan dünnyög, fojtott sikolyokat hallatva vádolja magát. Mária ilyenkor leinti: – Ne sírj. Hagyd már abba. – Mária végtelen türelemmel hallgatja, s olykor felel is a hónapok, esetleg évtizedek előtt történt, csapongva felidézett emlékekre.

– …Kisséket vártuk, Dezső régi barátját a feleségével. Mondtam volna anyának, hogy vacsorázzon egyedül a szobájában? Fel sem tételezed rólam, ugye nem? Csak figyelmeztettem: Anyukám, Kiss István anyja szobalány volt a Csekonics gróféknál, az apja uradalmi gépész. Ne mondd előttük, hogy proli… Hiszen tudod, nem volt ez nála rosszindulat vagy sznobság, éppen csak… éppen csak…

– Tudom.

– És a harmadik mondatában az ő kedves mosolyával… a harmadik mondatában már benne volt a proli… Kiss István okos, nagyvonalú ember… Dezső nevetett, én dühös voltam… anyára támadtam… sírt, ne haragudj, fiam, kiszaladt a számon…

Erika jobbra-balra hajladozva zokogott, feje olykor a nővére vállán, azután a homlokát ütögette.

– Mennyi bántás! Sértettem az érzelmeiben; jóleső érzéssel belekezdett a múltjának valamely történetébe, és én türelmetlenül intettem – tudom, anya, tízszer is mesélted! Lecsillapultan ráborultam, ne haragudj, anya, és mindig… mindent megbocsátott. De bizonyosan mélyre hatolt a tüske, egyre több és több…

– Nem maradt benne semmiféle tüske.

– Nem, ugye! Egyszer azt mondta: Négy gyerekem van, mindegyikért az életemet adnám, szerette a nagy szavakat, a hatást, a hódolatot, hiszen tudod, mindegyikért az életemet adnám, de egyikkel sem tudnék élni, csak veled. Akkor mégis… talán azért mégis engem is…

– Úgy beszélt, ahogy érzett.

– Gondolod? Amikor a válásom után négy évvel hozzámentem Dezsőhöz, fölmerült a lakáskérdés: Hogyan képzeli Dezső, mi a terve anyával? Hallgattam, reszketés volt az egész bensőm, anya nem maradhat egyedül a Gellérthegyen! Tudtam, anya is szenved, fél, és nem szól. Dezső megkapta ezt a lakást, mit gondolsz, mondta nekem, anyád megelégedne a folyosóra néző kis szobával? Átöleltem, sírtam…

– Fölösleges mindenért sírni.

– Igen. Anya öröme, megkönnyebbülése. Talán akkor sok mindent jóvátettem, mit gondolsz, hiszen sértette az életmódom, éjszakai kimaradásaim, néha a szobámban voltak hajnalig a barátaim, egyszer benyitott, és én Dezsővel… Egy évvel később házasodtunk össze, szegény anya, szemérmes, tiszta ember, istenem, jaj istenem…

– Anyát másként nevelték. Ezért ne tegyél magadnak szemrehányást.

– Megtudta, hogy iskola helyett egész délelőtt Rózsiéknál voltam a Lázár utcában. A szabó műhelyben az a sok lány, mennyit nevettünk, én bolondoztam. Anya pofon vágott. Magamban azt mondtam: Dögölj meg! Gyűlöltem.

– Gyerek voltál.

Jó volna, ha Mária megróná, szemrehányást tenne, jó volna vezekelni; ezzel szemben valósággal élvezet visszaidézni a régi dolgokat, minduntalan figyelmeztetnie kell magát: anya meghal. A kétszemélyes rekamiéval megváltozott anya ódon bútorzatú szobája, de maradt a matracos ágy, a falon a töméntelen fénykép. Annak idején dühösen, némi lekicsinyléssel mondta: – Anya, ezzel a sok szöggel tönkreteszed a frissen festett falat. – Ne haragudj, fiam, nekem jólesik, hogy körülöttem van mindenki, akit szeretek. – Anya ágya fölött Karcsi érettségi képe, tizennyolc esztendős, csinos fiú. Karcsi mellett Irma, az ostoba, bárgyú mosolyú feleség. Elváltak, Karcsi 1956-ban disszidált, Irma új férje maszek televízió szerelő, gépkocsival járja a kuncsaftjait, és Irma már nem is ostoba; kedves, jóindulatú teremtés, megtalálta a helyét, és anyát szereti, látogatja. Bélus egyenruhában, finom vonású arc, szelíd tekintet, Bélus drága jó fiú. Disszidált 1957-ben Karcsi sürgető, majdnem követelő hívására. Béluson sötét öltöny, sűrű haja hátrafésülve, nőiesen bájos száj, miért ment el Bélus? Tíz esztendő a Csepeli Papírgyárban, 1957-ben könyvelő, az ötvenhatos időszakban ki sem mozdult a lakásból, a rosszindulat sem találhatott volna kifogásolnivalót Bélus magatartásában, hát miért? Mert Karcsinak szüksége volt a hűséges Bélusra, hogy a fiát elhelyezze nála – Bélusnak mindene volt a fivére gyereke.

– Dezső ellenezte, hogy a címünkre amerikai levél érkezzék. Anyának írt leveleik hozzád érkeztek, tudtam, ha nem is láttam valamennyit, ámbár tulajdonképpen csak Bélus írt részletesen, Karcsi egyre ritkábban. Szegény anya, hogy várt téged a levelekkel, és én egyszer kifakadtam. Jól itt hagytak, anya, neked meg mindennél fontosabb a két fiad. Mit beszélsz, édesem, az én szívemben egyforma helyetek van, ott vagytok mind a négyen, ne vedd rossz néven, ha sóvárgok a két távollevő után…

Sóvárgok, mondta anya, szerette az effajta kifejezéseket, s a szájmozgását is ekként irányította finomra és kecsesre. Anya művileg formált, fonnyadt szájának bájos mozdulatát rajzaiban jellemzésül felhasználta, az ilyen külsőségek néha életre keltik az egész embert. Vajon most milyen? Fölállt, és a lámpa kis területre terjedő, sejtelmes fényében mezítláb az ágyhoz lépett. Lehunyt szem, beesett, kissé lebiggyedő száj, szürke, szenvedő arc, eddig észre sem vette, milyen kicsi lett anya arca. Fölébe hajolt, alaposan szemügyre kell vennie, ha egyszer…

Bűntudatosan lopakodott vissza a nővére mellé.

– Mintha valamit hallottam volna, de nem, alszik. Kínzóan megalázó érzés, hogy Mária tudja, mit keresett az ágynál. Vannak dolgok a múltjában és a jelenében is, amiről Máriának sem beszél, pedig bőségesen részletezi a vele történteket, az érzéseit és a gondolatait. De olykor szeméremből és szégyenérzetből elhallgat valamit, és a nővére előtt mintha varázsgömbben gomolygó ködön át kirajzolódna az ő alakja, s látja azt is, amit rejteni kíván. Félelmetes. Megnyugtató.

Fejét a nővére vállára hajtotta. – Istenem, jaj, istenem… – Elindult a könnyek árja. Az idősebb testvér nem ölelte magához, ült mozdulatlanul és egyenesen. Elviselhetetlen volna a síró Mária látása, sikoltana – ne, Mária, ne! – Pedig szenved, mégis nyugodt, a gondozásban fáradhatatlan, a karja erős, szinte viszi anyát a karosszékbe, míg áthúzza, megveti az ágyat, mennyi jellegzetes mozdulat, az ember agya rögzíti, talán egyszer… Jaj! Jaj!

Máris aludt. Mária elhelyezte a húga törzsét, azután megemelte a lábát. Hangtalanul ásított, mozdulatlan keze az ölében. Halk neszek a hajnalban. Erika álmában is sír, mozgolódik, hallható anya szaggatott lélegzése, másodpercekre kihagy, azután mint a keserves sóhajtás. Nem szenved. A morfiumtól eleinte beszédes volt, derűs, történeteket mesélt a látogatóknak: – Mit szólsz, az influenza a gyomromra ment, ismételgette – teljességgel gyanútlan, istennek hála. Az utolsó három nap tulajdonképpen már agónia, az imént furcsa módon néhány percre magához tért, de ez a vég. Isten segítségével hamarosan befejezi. Mária, mélyen vallásos lélek, nem vetett keresztet, az anyjával és a húgával ellentétben idegenkedett a teatralitástól, higgadtan úgy döntött, jó volna, ha anya mielőbb befejezné, anyának is jobb volna, és nekik is. A temetésig Erikával marad, de most már vágyódik az otthona után. Elmosolyodott: magányában sértődött férjét egyetlen szóval kiengeszteli. Milyen derék ember. Zsörtölődik, morog, és mint hűséges öreg kutya, követi minden léptét, egyik szobából a másikba, a konyhába, a fürdőszobába kiált: – Mária, készen vagy? Meddig várjak a kávéval? – Mert reggel együtt kávéznak, szertartás, Mária tölt, egy mokkakocka, tíz csepp tejszín, lassú kortyok, egyszerre emelik a csészét, és egyszerre teszik vissza a tányérra. Azután Flórisra segíti a kabátot, kezébe adja a kalapot, kesztyűt, Flóris tipp-topp öregúr, nyúlánk, az arca szigorú, a szeme és a szája körül duzzanatok, mint a sivatag szélfútta homoksávjai. Flóris homlokon csókolja, és mintha nem tartaná fontosnak, féltékenyen érdeklődik: – Van valami terved délelőttre? Itthon maradsz? – Meglátogatom anyáékat. – Flóris valamit dörmög, indul a munkahelyére. A Láng gyár főmérnöke, hatvannyolc éves, és szó sem esik a nyugdíjaztatásáról. Három hét óta Mária csupán félórákra szalad haza. Flóris nem kérdezi, hogy van a mama, nehogy a kérdésének sürgető színezete legyen. Időnként meglátogatja anyát, az ágytól kétlépésnyire húzza a székét, és az első világháborút megelőző időről beszélget anyával. Máriát elönti a gyöngédség meleg hulláma, sóhajt – Flóris, anya, Flóris, anya. Drága, beteg öregasszony, fejezd be szépen, öntudatlanul, mielőbb. Ültében elbóbiskolt, figyelme éber maradt, hátha anya szólítja. Az érzése szinte testi fájdalom. Valamikor sokan voltak: apa, anya, négy testvér, férjek és feleségek. Először elment apa, jó sok éve már. Azután kivált a közösségből Karcsi butácska felesége, Erika elvált az első férjétől, Dezső tíz éve meghalt, két fivére Amerikában, Karcsi a fiát is elvitte, s mivel ő kisvárosban telepedett le, a fiút Bélusnál hagyta New Yorkban. Kis Karcsi a Columbia egyetem újságíró tanszakát végezte jól-rosszul, mint Bélus írta, s a New York Times hadosztálynyi gárdájának utolsó sorában lépked – és most elmegy anya. A húgára nézett, és a féltő szeretet érzésében, mint máskor is, volt némi sajnálkozó fölény. Erika gyönge ember, és Mária mindennél többre becsülte a test és a lélek töretlenségét. Érdekes, ez a sírós, rossz idegzetű és tétova Erika kitűnő, eredeti grafikus. Érzelmességtől mentes, a mondanivalója mindig kényes kérdésbe vágó irónia. Erika akkor is rajzol, ha nincs ceruza a kezében, az imént is kritikusan szemlélte halódó anyja arcát.

Betakarta a húgát. A szeretet, amit iránta érez, szinte fáj, annyira forró és aggodalmas. Erika pótolja soha meg nem született gyermekét; kétszer elvetélt, és az újabb kísérletezéstől eltiltotta az orvos. Erika is gyermektelen, csak Karcsinak van egy fia, a második, amerikai felesége gyermektelen.

Az ágy felől szokatlan hangok, szabályos időközökben sípolás, ismét csönd, s mintha megint megszólalna a sziréna. Mária az anyjához lépett. A hosszabb időközökben egymást követő lélegzetvétel szinte feldobta a formátlanra dagadt testet, a szeme lehunyva, arcán szenvedésnek semmi jele.

A szomszéd szobából telefonált Méhes doktornak. Volna szíves átjönni… A fürdőszobában arcát, kezét mosta, rendbe szedte a haját, s visszatérve félig eszméletlen húgát találta az ágy mellett. Fuldoklott, tántorgott.

– Nézd… hát mi történt, mi ez, tennünk kell valamit, Mária, mi van anyával…

– Méhes doktor azonnal itt lesz, szedd össze magad. Viselkedj felnőtt ember módjára.

– Anya! Anya!

Az orvos idős, bajuszos, erőteljes férfi, a külsejével is bizalmat kelt, egy pillantást vetett a betegre. Azután táskájából elővette a fecskendőt, az ampullát, alkoholt és vattát. Amikor a tű az öregasszonyba hatolt, élesen sikoltott: – Karcsikám! Karcsikám!

A vadul fel-feldobódó test elpihent. Lélegzett, nagy időközökben, azután úgy tűnt már, hogy végleges a csönd, s még egy utolsó, mint könnyű fuvallatra ellebbenő pihe. Az orvos a csuklót fogta. Végtelen hosszúnak tűnő idő után felállt, s az ágy fölé hajolva lezárta a halott szempárt.

2

„Anya halála mélységesen lesújtott, lélekben veletek vagyok. Utazásom megoldhatatlan, betegségről, temetésről kérek értesítést. Charles Domény.”

„Szeretett testvéreim! Táviratotok letaglózott, képtelen vagyok összeszedni magam. Testemben és lelkemben tombol a fájdalom, fel és alá rohanok a lakásban, és ha egyedül vagyok, hangosan kitör belőlem: Anya! Mária levele előkészített, mégis hihetetlen. A tudatomban anya örök életű volt, és hittem, hogy ha sikerül összekaparnom a szükséges összeget, láthatom még, és titeket, jó testvéreim, ifjúságom társai. Anya meghalt, s míg leírom, a könny ellepi a papírt, remeg a kezem, szédülök, anya nincs többé.

Kérlek titeket – talán Erika megteszi –, írjatok meg mindent részletesen, utolsó idejét, szenvedett-e, s hogy viselitek ti a megpróbáltatást. Amint valamennyire megnyugszom, újra írok.

Ölel mindkettőtöket hűségesen szerető bátyátok

       Bélus.

Az én szerény koszorúm megérkezett idejében?”

– Írjál Bélusnak – mondta Mária –, majd én is írok néhány sort. Nem szorulsz figyelmeztetésre, de megemlítem, hogy anya utolsó szavait ne közöld Bélussal.

– Magától értetődik.

Jó volna elfelejteni. De az akarat nem elegendő, a tudat élteti, s ahogy telnek a napok, szinte fájdalmasabb, mint maga a halál. Anya vele élt, s ő tíz éve, Dezső halála óta, kettőjükért dolgozott. Illusztrált ifjúsági regényeket és meséskönyveket. Kedvelik a munkáját. Kis pénzekért dolgozik a hetenként megjelenő vicclapnak, a regényújságnak, a nagy példányszámú, női olvasóknak szerkesztett hetilapnak. Szerény jólétet biztosított az anyjának, de erről nem beszél az ember, végig sem gondolja, hiszen örömmel tette, lelkének nyugalmáért és a magasztos érzésért, hogy ő a karó, amelyre az anyja támaszkodik. A többlet Máriának a férjétől lopkodott százasai, ötszázasai, mert a derék Flóris fukar ember, a „gondtalan öregséget” hangoztatva növeli a bankbetétjét, és anyósa eltartásának hozzájárulására igen csekély összeget engedélyezett. A többletért Mária ügyes nagyvonalúsággal rendszeresen becsapta a férjét; nem létező télikabát csináltatásáról számolt be Flórisnak, a híres belvárosi maszek suszter készítette cipőről, fogorvos számláról. Flóris nem vette észre, hogy régi a kabát, ócska a cipő, s a sikkasztott pénz anya hévízi kúráját szolgálta. „Karcsikám!” — kiáltotta anya öntudatlanul, vagy eszméletén volt? Hiábavaló és nemtelen efölött töprengeni, végső soron Karcsi az elsőszülött, az imádott fiú, aki apa nevét viseli, művelt és tehetséges ember, itthon szép fizetése volt a Kölcsey gimnázium magyar-történelem szakos tanárának, és mégis… Amerikában kisvárosi újságnál dolgozik, valamelyest homályos munkakörrel. A fiát is újságírónak nevelte. Karcsi nagy időközökben rövid levelet írt anyának Mária címére, Bélus jóval részletesebben számolt be az életéről. Olykor említette Karcsi fiát, aki a szobájáért a háztartásban segédkezik, de Bélus erről a tárgyról szűkszavúan írt, úgy látszik, se nagy, se kis Karcsi nincs olyan helyzetben, hogy Bélusnak fizessen a fiú ellátásáért. Bélus, amilyen jó fiú, ezt nem is igényli, egy nagyvállalat helyettes osztályvezetője, s bizonyára szép fizetése van. Az utóbbi tíz évben, Dezső halála óta Bélus karácsonyi és születésnapi csomagokat küldött anyának és testvéreinek, Karcsi tarka üdvözlő lapot: „Happy birthday!” „Meny Christmas!” Anya gyönyörködött a levelezőlapokban, és mindegyiket gondosan megőrizte. Dezső halálával megszűnt a tilalom, és most már a küldemények Erika címére érkeztek.

Dezső halálának tizedik évfordulója szeptember 17-ike, tehát napok kérdése. Ellátogat a Farkasréti temetőbe, két kis koszorú a kolumbáriumban. Annak idején leválasztották Dezső szobáját és a konyhát, maradt két szoba és a személyzeti szobából átalakított új konyha. És most? Anya szobáját is feláldozza? És hátha hazalátogat valamelyik fiú? Karcsi az amerikai feleségével. Vagy Bélus a bátyja fiával. Maradjon minden a régiben, a lakbér nem probléma, a takarítás megoldható, a főzést elvégzi egyedül, mint eddig. Anya szobája még őrzi ódon hangulatát, a szekrényben lógó ruhák anya alakját, a fekete selyem koncert ruhához viselt arckifejezését, a szürke kosztüm jól nevelt úriasszony mivoltát, kiránduláshoz viselt, kétujjnyival rövidebb szoknya, lapos sarkú cipő, s csipkekendő, horgolt kendő, hosszú kesztyű, pamutharisnya, látcső, fényképek. Egyszer átnézi, ámbár sok felvételről nem tudja már, kit ábrázol anya múltjából, rokon, barát? Anyával elhamvadtak végleg a rokonok és a barátok. Mária talán jobban emlékszik, majd egyszer… Nézte az egész falat betöltő képsort.

Milyen szép vagyok. „Milyen bájos, bizarr arc, mesélő szempár” – mondta Dezső. Álldogált saját harminc évvel korábban készült fényképe előtt – az ember sóhajt, továbbmegy. Mária. Szabályos arc, szigorú, megközelíthetetlen, korrekt, sugározza a lélek tisztaságát. Nagymama, nagypapa, ki emlékszik rájuk? A fiúk. A szelíd érzelmes Bélus, és Karcsi… „Karcsikám!” – volt anya utolsó szava.