Dénes Zsófia

Ami a százból

kimaradt

fapadoskonyv.hu

Tartalom

Előszó

Mit jelent nekem a magyar nyelv

Újságírás és irodalom

Megkötöm lovamat piros almafához

Ispiláng

Tavaszünnepen apámmal

Gyöngyvirágosan

A „Bécsi Újművészekről”

A footballhoz

Asszonyok húsvétja

Az első szabad május elsején

Luxemburg Róza

Zetkin Klára

A három Korda fivérről

Egy világhíres artista emlékére

A néger nagy folyókról beszél

Néger népköltészet

Jacobi Viktor halálára

Einstein Franciaországban

Baba Rózsika és Jancsika

Durand-Ruel

Vincent van Gogh

Emigrációm előtt és után

Bartók és Helge Lindberg

Aki nincs ott az erdélyi Ady-ünnepen

Pakfon és arany

Bocsánatot kérek

Rippl-Rónai József tíz arca

Gyorsfénykép Bourdelle-ről

A Párizsi Iskola Pesten

A legszebb barokk kálvária története

Láttam és hallgattam Thomas Mannt

Walt Whitman: A forgó föld éneke

Vérrel írt emléksorok náci börtönök falán

Max Jacob

Zazou

Beszélgetés Schweitzer Albertről

Ponyvasátortól a Grand Palais-ig

Kékfestő és arany oroszlán

Vas megye földjén

Egy délután Nagycenken

Földön fut a füstje, égbe hat a lángja

Az ősz asztalánál

Szigliget, a kertem

Regény dióhéjban

A csikóval szemben lakom

Juharfa az ablakom alatt

Virágsziget

A virágok is beszélnek

Tihany és Mozart

Amadeus

Hemingway arcképe

A mély tenger titkai

Távoli sziget üzenete

A távoli sziget még  egyszer üzent

A Párizsi Iskola négy festőjéről

Időt álló hitvallás

Jean-Paul Sartre halálára

Sacy

Szomorú vasárnap

Az oroszlánszívű kislány

Divertimento

Amikor Papp Viktor Adynak hegedült

Amire Ady tanított

„Édes”

Névtelen vers

Ady és Szeged

Az utolsó nyomok

Levél fiatalokhoz, Adyról

Az örömről

Czigány Dezső első Ady-arcképéről

Karácsonyi üzenet. I.

Karácsonyi üzenet. II.

Szepinek, az uramnak ajánlom,

aki közel harmincöt éve segít

meg engem küzdelmeimben és

vállalásaimban – és velem élte át

ennek az emberöltőnek minden

örömét és bánatát.

Előszó

Itt közreadott írásaim között van jó néhány, amit fiatal és középső éveimben, de a legtöbbet idős vagy öreg koromban írtam. Néha több évi távolság is van egy-egy írásom között, mert – ahogy rendeztem életművemet: tárcáimat, esszéimet, riportjaimat és portréimat – most találtam rájuk. Több van olyan, amely egykori vagy újabb folyóiratban, napilapban jelent meg, de olyan is, amely még sehol. Ezeket is sok írásom közül válogattam ebbe a kötetembe.

Igen sok megjelent cikkemet beépítettem már eddig írt könyveimbe. Azokból itt – természetesen – egyet sem vettem föl.

Írásaim nem megjelenésük sorrendjében kerültek be a kötetbe, hanem ahogy élményeim a valóságban követték egymást, ahogy átéltem az eseményeket és embereket. Csak az Adyról szólókat csoportosítottam együvé.

Egész publicisztikai munkásságom alatt semmit sem írtam külső parancsra. Arra képtelen lettem volna. Csak azt vállaltam, amivel egyetértettem. Inkább évekig hallgattam. Mert nagy skálájú és tragikus történelmet átfogó életet éltem. Gyűlöltem a rombolás és gyilkolás minden formáját. A hazugságot ellöktem magamtól. Mindig az igazságra és építésre törekedtem. Az elnyomók ellen fogtam tollat, amikor lelkiismeretem így kívánta, és ha lehetőségem is megvolt reá.

Írásaim hangja legbelül szólal meg; én ennek a parancsát követem; mindenkor a belső hangét.

Ma itt állok, túl századik évemen, és ezt a könyvemet is a régi bizalommal adom olvasóim kezébe. Ebből is tisztán érezhetik, hogy minden szavam őszinte. Háromnegyed évszázadon át mindig élményeimről írtam; így világítom meg koromat.

Köszönöm, hogy olyan sokan megértettek. Könyveim biztató visszhangja elért és egyre erősebben szól. Az ellenséges hangok már nem érnek el többé hozzám.

Nem tudok úgy megszólalni, hogy amit leírok, azt ne vizuálisan éljem át. Vastag filctollal írtam az utóbbi időben, de alig látom már kézírásomat. Hála sorsomnak, mellettem áll az, aki ákombákom betűimet olvashatóvá teszi. Mondataim hangos felolvasása után adom vagy megtagadom reájuk az igent. De ha szükségesnek tartom, akkor már diktálással javítok a szövegen.

Nem írtam soha géppel. Mondanivalóm idegszálaimon és véremen át került mindeddig papírra. Ady, Thomas Mann és Krúdy is csak kézzel írt.

Úgy érzem, hosszú, álmatlan éjeimen ezután csak magamnak beszélek emlékeimről – melyeket papírra vetni többé már nem tudok.

Budapesten, 1985 húsvétján.

DÉNES ZSÓFIA

Mit jelent nekem a magyar nyelv

Mindent. A szülőföldet, amelyből felnőttem. Gyökereim lenyúlnak a mély rétegekbe, onnan szívják fel az életadó táplálékot.

Anyai ágon nagyapám német ajkú, nagyanyám francia. Amikor megszólaltam, két nyelven mondtam az első szavakat. Anyámmal, mert az ő anyanyelve már magyar volt, magyarul beszéltem, nagyanyámmal csak franciául. Majd mire az értelmem megérett, választottam a kettő közül. Magyar szülőföldem győzött, mert az anyám így akarta. Őt magyarrá – a szó teljes értelmében – magyartanára, Révy Ferenc nevelte. Évek múltán is ellátogatott hozzánk, gyakran megtette. Szaladtam elébe, és nem tágítottam karszéke mellől.

Én már négyéves koromban olvastam a nagybetűs meséskönyveket, és palatáblára írtam ákombákom betűimet. Tízéves sem voltam, amikor anyám könyvtárából gyakran leemeltem a Hatszáz magyar nemzeti dalt és Jókai Mór meséit. Ezeket máig sem felejtettem el.

Az Andrássy úti állami leánygimnázium felsőbb osztályaiban megszerettem a poétikát; tanárunk, doktor Hoffmann Frigyes költészettani magyarázatait. A nagy magyar költők, írók és a népköltészet szeretete áradt szavaiból. Tanítását négy éven át szomjasan ittam.

Egész életemre belém ivódott akkor, hogy örökké tanulnunk kell; különösképpen annak kell tudnia kifogástalanul a magyar nyelvet, aki író akar lenni.

De a helyes magyar beszéd is, ugyanúgy, mint az írás: művészet. Mindkettőhöz, miként minden művészethez, mesterségbeli tudás szükséges. Magyartanárunk a tanévek során ezt a mesterségtudást adta át nekünk, és várta el tőlünk.

Bennem már akkor felébredt a vágy és akarat, hogy író legyek. Sok éven át szorgalmasan készültem is reá.

Az összes stíluslehetőségek közül az egyszerűséget választottam. Ez volt számomra a legmegfelelőbb kifejezési forma. Már csak azért is, mert „mindenkihez” akartam szólni.

Nagy iskolám volt a magyar Nyugat és párizsi Nouvelle Revue Française, e folyóiratok újat teremtő nagy íróinak példamutatása. Mindegyikük egyéniség volt, aki a maga énjét és világát mutatta meg írása légkörében.

Írásomban megköveteltem magamtól, hogy soraim mögött én álljak – rálátásommal és rádöbbenésemmel –, mert minden igaz írásnak élmény az alapja.

Megfogalmaztam magamnak – hosszú évek során – saját írásom törvényeit. Ezek közül az első, hogy ismerjem és megbecsüljem az anyagot, a nyelvet, amellyel dolgoztam. A magyar nyelv árnyalatainak mérhetetlen gazdagsága áll rendelkezésemre. Keressem meg a szót, amely a legjobban tükrözi azt, amit kifejezni akarok. Kevés, minél kevesebb jelzőt használjak, de az a legjellemzőbb legyen. Idegen szavak helyett, melyek nem honosodtak meg, mindig a legtalálóbb magyar szót. A nyelvi közhelyeket pedig kerüljem el.

Sohase felejtsem el, hogy írásomat hangosan olvassam fel magamnak. Milyen a hangzása, lejtése, milyen a zenei hatása? A magánhangzók és a mássalhangzók összecsengése. A mondatoknak sajátos ütemük legyen. De mindez szinte magától adódjék.

Igaz azonban az is, hogy mindenre születnünk kell. Mert amit csak tudatosan akarunk, az nem elegendő a művészethez.

Munkám útján az a másik igényem is elkísért, hogy a szöveg emberhez méltó legyen. Mert vannak szavak, amelyek lerántanak, és nem illenek az emberséghez.

És vigyázzunk arra, hogy beszédünknek szép legyen a hangzása. Egyre gyakrabban hallok olyan hangokat és hangsúlyokat, amelyek úgy hatnak rám, mintha meg akarnának ütni. Nekem fáj, ha a magyar nyelv zeneiségét semmibe veszik.

Hetvenöt éven át írtam és írtam. A magyar nyelv nekem is az a carrarai márvány, amelyből az író megalkothatja életmű-szobrát.

ÉDES ANYANYELVÜNK,

1984. október–december.

Újságírás és irodalom

1

Írhatnám a címet így is: Irodalom és újságírás. Mert a nagyobbik úr – általános hit szerint – az irodalom. De nekem a kettő egy. Csak jó író lehet sikeres újságíró. És amit sikeres publicista ír, az irodalom, mert élmény, és ezen felül még kortörténet is.

Áll ez a meghatározás a mai napra éppúgy, mint a múltra. Múltat mondjak először? Szívesen.

Hadd emlékezzem tehát Victor Hugóra, aki nagyszabású regényeivel, drámáival és poézisével a romantika korszakát nyitotta meg diadallal a francia porondon. Jómagam mégis legszívesebben riportjait veszem kézbe, a kortárs följegyzéseit arról, amit látott, átélt. Choses vues (Látott dolgok), ez a fehér fedelű, kis formátumú könyv címe. Ha kifogy, újranyomják. Múltja és jövője van. Ezek a látott dolgok – egytől egyig valóban riportok, akkor is, ha történetesen kortárs-arcképek. Feltámasztott emberek, akik hamvaikból fölkelnek, elénk állnak, és szólnak hozzánk. Romantika ebben a kötetben? Nem találkoztam vele. Csak bátor igazmondással. Nemegyszer meglepő adatokkal a megtörtént eseményekről. Semmi kifundált, semmi kiókumlált zajlás. Élet, a jó toll föltámasztó erejével. Úgy iszom, mint aki szomjazik reá. És valóban: szomjat olt. Még valami: az ember jobban lát utána.

Hadd mondjam itt el röviden, hogyan látta Hugo harmincnyolc éves korában, egy hosszú délelőttön át, miként érkeztek haza, Párizsba, az ő nagy Napóleonjuk hamvai exhumálás után, Szent Ilona szigeti számkivetéséből.

Hugó ott ült az egyik tribünön az Invalidusok templomáig érő D’Orsay rakparton, a dóm közvetlen közelében, 1840. december 15-én, erős havazásban.

Rengeteg nép a hirtelen ácsolt tribünök mögött, francia százezrek, és a tribünökön bundákban az ország minden előkelősége. Ő, Hugo, egyedül jött ide, mindent látott, mindent jól megnézett. Minden díszes akart lenni, de nem volt az. A véres és nagy dicsőségű múlt ereklyéjét szinte lefokozta a műanyag, a látványos vurstli. A D’Orsay rakparton ott álltak Napóleon tábornokainak, híres marsalljainak monumentális szobrai. Márványnak hitetik őket, de csak gipszöntvények. Némelyik a gyors szobrászmunkában túlméretezett. Ney marsall olyan óriássá sikerült, hogy a végső rendezés alul lefűrészelte. Látszott rajta. Maga Napóleon császár is kapott hirtelen szobrot a dóm előtt. Ez bronzot akart hitetni, hanem az is csak bronzszínre festett gipszanyagból volt.

Mind hidegebb lesz, a hó egyre hull, a gyászmenet pedig valahol késik. A nézők a tribünökön lábukkal dobolnak, mert fáznak. Ez a dobolás nem éppen ünnepi hang. Munkások – rongyos ruházatban – másznak fel magasra ácsolt oszlopokra, és teli torokból kiáltják:

– Éljen a császár!

A régen halott császárt éltetik, mert az még mindig valakijük. Benn, az Invalides udvarán Louis Philippe Bourbon király ül szertartásosan, és ő is vár. A gyászmenet nagy sokára feltűnik a széles úttest végén. Lassan közeledik. Egy fehér lovat gyászfátyolokban gránátos katonák kötőféken vezetnek. Azt hitetik a tömegnek, hogy Napóleon harci paripája. Pedig az régen elköltözött jobb hazába; ez itt engedelmes cirkuszi ló. De a megkopott nyereg rajta – igen, az igazi. Nincs meghajlás Hugo szavában, de az ember mégis kiérzi. Azután jön a gyászhintó. Díszes, nagy szarkofágot hoz, de a császár hamvait nem ez őrzi. Igazi koporsója lenn rejlik, a hintó zárt alvázában. Hugo ezt tudja. De a nép, a francia nép ne lássa, milyen szegényes koporsóban temették el rideg magányában Napóleont Szent Ilona szigetén. A nép őbenne lássa ma is az egykori francia gloire-t: dicsőséget. A népnek tehát ezt a díszes szarkofágot kell ünnepelnie, a hamisítatlan ereklye helyett.

Két remekmívű bronzágyú is gördül a halottaskocsi után. Hugo örömmel köszönti 17. századból hozott szépségüket, amelyet még XIV. Lajos királynak köszönhetnek.

Végre benn megáll a halottaskocsi az Invalides udvarán, a dóm előtt, és Hugo benn terem az átvétel perceire. Látja, hogyan emelik ki Napóleon koporsóját a hintó alvázából, hallja, hogy a király fia, a fiatal Joinville herceg, aki a gyászhintót idáig lovon kísérte, miként adja át az ereklyét apjának:

– Átadom Felségednek Napóleon császár testét.

A király felel:

– Átveszem Franciaország nevében.

És odaszól Napóleon egyik volt tábornokának, aki trónszéke mellett áll:

– Tegye a császár koporsójára az ő dicsőséges kardját.

Egy másik öreg tábornoknak:

– Helyezze a császár kalapját a koporsóra.

Nincs vége a szertartásnak, de Hugo nem kíváncsi többre. Hazasiet, se lát, se hall; ír. Megörökíti a történelemnek ezt a helyszínét és felejthetetlen pillanatát. Úgy, ahogy volt. Mert a nagy riport ilyen.

2

Úgy hírlik, hogy a mai Amerika „legsikeresebb írója”, Norman Mailer: újságíró. Mindig csak arról ír, amit ő maga átélt. Ő is: „ce que j’ai vu” – amit láttam. És nemegyszer megbotránkoztat az ő „non fiction novell”-je (így nevezi ő maga), mert amit látott, az megbotránkoztató volt.

Így írta meg 1955-ben The Deer Park (Vadaskert) címmel a hollywoodi filmélet hírneves sztárjainak magánéletét és viselt dolgait. Hollywoodot irgalmatlan karikatúrában. Lett is belőle nagy vagdalkozás a tengerentúli művész- és közönségkörökben. És nemcsak ott, hanem a világban sokfelé, mert Mailer „botrányregényeit” igen sok nyelvre fordítják le.

A hollywoodi „regényről” ezt írta a New Yorker leghangadóbb kritikusa: „Nagy, erőteljes, brutális, visszataszító könyv, oly erős és gyönge, hogy csak a legnagyobb és legaggálytalanabb tehetségű író gyömöszölhette anyagát így két könyvfedél közé.”

Hogy mi mást írt még Mailer a Deer Park óta? Például Marilyn Monroe, az öngyilkossá lett, szépséges fiatal színésznő életrajzát. És számos portrét ismert egyéniségekről. Többek között Nixonról, Muhammad Aliról, a világhíres bokszbajnokról, aki a barátja, a kétszeres gyilkos Gilmore megrögzött bűnözőről, aki Salt Lake-i tárgyalásain maga szorgalmazta, hogy ne kapjon kegyelmet; végezzék már ki. A könyv címe: Nincs kegyelem. Ez a riportregény Mailer egyik legnagyobb sikere lett. Magyar nyelvre – úgy emlékszem – csak egy könyvét fordították: a Meztelenek és holtakat.{1} Ennek meglett itt is a maga sajátos, Mailer kívánta sikere.

Hazája írói közül barátjának csak Capote Trumant vállalta. Mailer ezért a fiatalabb. Capote-tal együtt lefényképeztette magát, amit természetesen kitüntetésnek szánt. Mert „újságíró” az is, mégpedig a javából. Vagyis nagy író Mailer szerint, de nem csak szerinte. Mert hiszen emlékszünk bizonyára még sokan Hidegvérrel című riportregényére: két amerikai gengszter hogyan ölte meg 1969. november 15-én a Clutter család négy tagját. Capote könyvének műfaját így jegyezte: non-fiction novel; nemfikció regény. Hatszáz oldalnyi jegyzetet készített hozzá, csatolta az interjúkat, a tárgyalások lefolyását, a gyilkosok lélektani rajzát. Szóval: riport a javából! Világot járó bestseller lett. Joggal.

3

Mailer könyveivel kétszer nyert Pulitzer-díjat. Az ő magánélete igen viharos volt. Négyszer nősült, ma is van egészen fiatal, szépséges felesége, és összesen nyolc gyermeke a négy asszonytól. Mai nejétől Buffalo nevű kisfia született. Második feleségét, kis híján, tollkésével megölte. Ez Jackie Onassis estélyen történt, amikor is Mailer sokat ivott. A tollkés a szív környékén járt, de az asszonyt megmentették. Emberölés kísérletéért perbe fogták Mailert, és be is zárták volna, de ő önként hosszú időre pszichiátriai intézetbe vonult, és az esküdtszék ezzel beérte.

Már fehér hajú, de még rugalmas ifjúságú férfi. A három elvált feleségnek és azok gyermekeinek évi 150 000 dollár eltartást fizet. Nemcsak papíron, de valóban ki is fizeti nekik.

Egy évig dolgozott új regényén. Elvonult egy farmra, feleségével és kisfiával. Kiadójának nem tudott írott összefoglalást adni készülő könyvéről, csupán négy sort írt, hogy miről is szól az. És erre kiadója szó nélkül adott neki egymillió dolláros szerződést. Mert Mailer mindig bestseller a nyugati világot átfogó könyvpiacon. Közönsége mindig türelmetlenül várja a kétségtelenül nagy feszültségű olvasmányt.

Elmondtam mindezt, mert az átélt valóság hamisítatlan megörökítését szeretem. A „fikciónál” jobban. A leveleket, naplókat, riportokat leginkább.

Élő művészet, élő írás: nem kiókumlált, de egészséges ösztönből feltörő, igazi alkotás.

Én – öreg ember – nem sajnálom, hogy egész életemre ezt az utat választottam. Hiszem, hogy ez a könyvem is ezt az ars poétikámat igazolja.

ÉLET ÉS IRODALOM

1980. szeptember 20.

{1} A cikk megírása óta megjelent magyarul A hóhér dala is.