Thury Zsuzsa

Angéla

Egy zalai nyár

története

fapadoskonyv.hu

1.

A csepeli Kolozsvári utca földszintes házaiból álmosítóan áradt a csönd. A levegő mozdulatlan volt, az égbolt tündöklően kék, s a júliusi nap, mivel sem szél, sem bárányfelhő nem keresztezte útját, iszonyatos erejével hivalkodott. A kihalt utcán mindössze egy tizenhárom-tizennégy év körüli kislány bandukolt az útközépen. Keze fejét időnként végighúzta verejtékes homlokán, majd összemarkolta és kissé meglebegtette nyakszirtjéhez tapadó, hosszú haját; sötét, fényes, egyenes szálú, a végén kissé befelé kunkorodó haja volt a kislánynak. Tétován lépkedett, azután nekiiramodott s ismét lassított, mintha a váltakozó gondolatok egyszer lefékeznék, máskor meg a lehető legnagyobb sebességre ösztönöznék járását.

A magányosan haladó kislány, Bodnár Angéla, a csepeli Úttörőotthonból jött, s az Otthon igazgatónője épp az imént közölte vele, hogy őt jelölte a Zala megyébe induló úttörőcsapat egyik tagjául. Hatszáz gyerek közül egyedül őt, Bodnár Angélát! Mindaz, amit az igazgatónő mondott, ott kavargott Angéla fejében; szélsebesen és összefüggéstelenül. Nemcsak Zalába mennek úttörőcsoportok, hanem az ország különböző, népművészeti szempontból fontos vidékeire is. Népdalokat és népi játékokat gyűjtenek, azoknak szövegét, dallamát és menetét vezetőik segítségével lejegyzik… Arról is beszélt az igazgatónő, hogy így kívánnak szorosabb kapcsolatot teremteni a városi és falusi úttörők között… és mintha úgy mondta volna, hogy Zala megyébe négy fiú, négy leány indul, három tanár kíséretében. A tanfolyam – el ne felejtkezzen a tanfolyamról! Hétfőn kezdődik, egy hétig tart. Népművészeti Intézet, Corvin tér, Mátyás királyra kell gondolnia, s akkor nem felejti el. Mit is mondott még? Ruhaneműt kapnak, tornacipőt, és visszajövet száz forintot… Corvin tér nyolc vagy tizennyolc, hiszen majd megtalálja…

…Azért gondoltam rád, Angéla – mondta az igazgatónő –, mert az elmúlt négy esztendőben jó munkát végeztél. Először a fémtechnikán, azután az irodalmi szakkörben, tavaly a biológián s most a zenei szakkörben. Ügyes kezed van, Angéla, jó füled a zenéhez, meglehetősen eszes lány vagy; tanulj fegyelmet, és akkor nem lesz veled semmi baj.

A csepeli Úttörőotthon igazgatónője oly körültekintő beosztással osztogatta a dicséretet, hogy mérhetetlenül gazdagnak érezte magát, akinek egy morzsányit juttatott belőle. Bodnár Angéla dúlt lelkiállapotban távozott az Otthonból. Az útközépen haladt, s mivel e pillanatban közel és távol ő volt az egyetlen látható élőlény, a nap az ő kis személyére összpontosította egész hevét. Az igazgatónő közlése váratlanul érte, lassacskán ocsúdott, s eleinte csupán a simogató szavakat ismételgette magában: „Meglehetősen eszes lány vagy… Jó füled van a zenéhez…”, hogy alaposan emlékezetébe vésse, és otthon változtatás nélkül tolmácsolja azokat. Három hét Zala megyében, nem rossz dolog! Maga az utazás is élmény, és a falu, az új ismeretségek, az elvégzendő feladat! Angéla fellelkesedett, léptei száguldó iramot vettek; majd egyéb gondolatok tolakodtak előtérbe, ekkor lefékezte rohanását, és ismét kényelmetlennek érezte a nyakszirtjéhez tapadó hajtömeget. Keze fejének gyors, bosszús mozdulatával megtörülte verejtékes homlokát. Felvetődött a kérdés: hogyan fogadják majd otthon a nagy újságot?

Angéla négyéves volt, mikor apja, Bodnár Alajos vasúti kalauz 1944 őszén vonatszerencsétlenség áldozata lett. A kislányban csupán ködös képzetek éltek apjáról: hatalmas termetű, szelíd óriásra emlékezett, a sötétkék egyenruha posztójának érdes tapintására, időnként egy villanásra cigarettát sodró, ügyes ujjait látta. De legmaradandóbb élménye az volt – s a föld feletti lebegésnek ez az érzése ma is gyakran kísértette álmában –, mikor apja felkapta, vállára ültette, s körbe-körbe járt vele a kertben. Ő a hajába kapaszkodott, sikongatott, valami mámoros elragadtatást érzett és határtalan biztonságot ott fönt, az –apja vállán lovagolva. Sűrű, sötét haja volt apának, gondosan nyírt, tömött bajusza; arcvonásait elmosták a tűnő évek, majd lassan, egyenként az idő visszacsempészte azokat Angéla arcára. Legalábbis így mondogatta az anyja: – Mintha apádat látnám! Ha nagy ritkán kikívánkozott belőle a hangos nevetés, ő is így hátraszegte a fejét, csak úgy villogott valamennyi foga! Ámbár inkább csak mosolygott, úgy befelé, magának… – Ha meg a konyhaszékre állított lavórban a kislánya haját mosta: – Apádnak is ilyen sűrű, sima szálú haja volt. Mikor megmérgesedtem, sámlira álltam, úgy cibáltam a haját, ő meg csak felkapott, mint a pelyhet… – Máskor meg: – A hideg borzongat, ha rám nézel az apád szemével! – És sóhajtott hozzá, nagyon mélyről, keserveset.

Angéla, mióta emlékezni tudott, nem hallott egyebet: – Apád a te helyedben így cselekedett volna… Apád büszke ember volt, hazug szó nem hagyta el a száját… Apád okosabb volt annál, semhogy ellenkezzék velem, tudta, hogy jót akarok veletek… – Azután 1950 nyarán özvegy Bodnár Alajosné férjhez ment Ferkó Sándorhoz, s azóta egyre ritkábban, csakis ha kettesben voltak, amúgy mellékesen mondta: – Ne mérgesíts! Bezzeg, apád jó volt, mint a falat kenyér, soha nem szomorított engem. – Ám az ezt követő sóhaj már nem fakadt a lélek mélyéből; jött és ugyanakkor a semmibe veszett – Ferkó Sándorné gondolatai már egyebütt csapongtak.

De a kislány nem felejtett. Állhatatosan ragaszkodott a korán elhalt apához, aki termetre mindenkinél hatalmasabb volt, jó és igazságos. Ferkó Sándor, a mostohaapa… hát ő megint más lapra tartozik. Különös, kiszámíthatatlan ember, lehet, hogy puszta szeszélyből ellenzi majd az utazást. Anya meg mindent utánaenged, mert nem bírja a veszekedést, és mert mindennél fontosabb neki a Ferkó Sándor jókedve…

Egy Fürst Sándor utcai kis kertes házban, Bodnár Alajos örökében laktak Ferkó Sándorék. Angéla már-már betért az utcájukba, azután egyebet gondok, és a Rákóczi fejedelem út felé tartott. Mégis okosabb, ha előbb anyával beszél, ámbár anya nem szereti, ha érte megy a közértbe. Azt mondja: nem lehet percre kiszámítani, mikor végez. A vevőnek nem mondhatja, hogy: alászolgája, most van a váltás, a kartársnő majd kiméri a többit. Anya soha nem siet, szeret elbeszélgetni az ismerősökkel, körülötte mindig egész kupaktanács alakul, azután megkésve érkezik haza, és papa lármázik.

Az Imre tér sarkán volt a zöldséges közért, Ferkó Sándorné munkahelye. Angéla a nyakát nyújtogatta a kirakat előtt, ám a ferde deszkalapon gyümölccsel és zöldséggel megrakott kosarak és ládák barikádja emelkedett. Bent sokan voltak, az ajtót is elálltak. Valaki előrefurakodott, de méltatlankodó asszonyi hangok visszaparancsolták a helyére. Az egyhangú morajból úgy választódott ki e sebes perlekedés, mint égzengés a nyári záporból, azután nevetés áradt, a szivárvány valamennyi színével. Egy fiatal nő tömött szatyorral nyomakodott kifelé, az utcán nagyot fújt, és azt mondta az ajtóban álldogálóknak:

– Az is bolond, aki szombaton megy bevásárolni! Egy fehér munkaköpenyes lány – szemmel láthatólag türelmetlen volt, mert folytonosan aprópénzt csörgetett a zsebében – utána kiáltott:

– No! Hiszen maga is…

– Persze, én is.

Az asszonyok nevettek, és a lány azt mondta:

– Az egész ebédidőm rámegy a két kovászos uborkára. Az üzlet mélyéből érkezett a válasz:

– Ki kéri a kovászost? Adják tovább, asszonyok.

A váratlan közelségből felcsendülő anyai hang hallatára Angéla sietve odébbállt. Futólépésben ért a következő sarokig, de visszafelé ismét gondolatokba merülten bandukolt. Anya már ilyen, semmi nem zökkenti ki a nyugalmából. Akár egy vásárló van az üzletben, akár ötven izgatott asszony tülekedik körülötte, ő zavartalanul végzi a munkáját. Angéla újra megállapodott a boltajtónál, s a széles asszonyi hátak védelmében befelé leselkedett.

Ferkó Sándorné komótosan teleszedte a kosarat burgonyával, egy-egy mutatósabb példányt nyitott tenyerén egyensúlyozva mondta a vevőnek: – Mint az alma! – Ha almát mért, így buzdította a vásárlót: – Olyan íze van, mint a diónak! –Mindenkinek kívánsága szerint válogatott a káposztafejek között. Ha valaki kisebbet kért, Ferkóné rámondta: – Igaza van, csak magára szárad, ide meg mindennap jön friss áru. – De ha a másik kétkilósat vásárolt, annak is készen volt a válasz: – Okosan teszi, nem vész az kárba. – Ferkóné beszélt, egyre beszélt a maga rendíthetetlen, kedélyes módján, s az elemek háborgását egy-egy, az elmúlt esztendők tapasztalatain csiszolódott mondattal csillapította le. A tolakodónak azt mondta: –Várjon sorára, asszonyom, mindenkinek egyformán sietős a dolga. – Ha szerényen meghúzódó gyermekes anyát látott: –Engedjük előre a kisdedeket! – A perlekedőket meg ezzel választotta széjjel: – Ne lármázzanak, asszonyok, otthon elég kijut nekem a veszekedésből, legalább itt légyen békességem. – És már mesélte, hogy a Ferkó így, a Ferkó úgy, s a sok ferkózással az egész lamentációnak valami gyengéden meleg színezete volt – aminthogy Ferkóné nem is panasznak szánta, csupán beszélnie kellett mindig és mindenről, bárkinek. Bodnár Alajos és Ferkó Sándor – az első férj és a második –, e két név sűrűn szerepelt Ferkóné történeteiben, míg méricskélt, hajladozott, ládákat és kosarakat húzgált, pénzt számolt, egyetlen pillanatig sem tétlenkedve.

Két asszony jött kifelé, s az egyik azt mondta:

– Gusztusos asszony ez a Ferkóné.

– Az – felelte a másik.

Angéla előbbre merészkedett. Az anyjára mondták, hogy gusztusos asszony. Hát… olyan kis gömbölyű. Az arca kerek, a csupasz karja is, meg a kék pöttyös kartonruha kivágásában a válla, a csípője is jó széles, mégis inkább lánynak nézné az ember. Angéla nem tudta, miért, pedig nyilvánvaló volt, hogy a kék szempár teszi, amelynek nincs titka, s ártatlan és tiszta, mint a gyermekeké. A kislányt megörvendeztette, hogy az anyját gusztusos asszonynak mondták, mégis remélte, hogy ő felnőttkorában karcsú lesz, és vagy két méter magas, mint az apja volt.

– Anya!

– Hát te mit keresel itt?

– Téged… fontos dologban.

– No, csak nem?

Ferkó Sándorné, miután alaposan elbeszélgette az időt, hazafelé menet jól kilépett. A kislány a karjába kapaszkodott, s így is alig tudott vele lépést tartani. Az asszony két könyvet szorongatott a hóna alatt; Angéla izgett-mozgott, mert a könyv sarka a karját horzsolta. Jókora lélegzetet vett, és sebesen belekezdett mondókájába:

– Egy néni azt mondta, hogy gusztusos asszony ez a Ferkóné…

Micsoda butaság, hiszen nem ezt akarta, lám, anya máris rázendít:

– Pedig ma nem is volt rajtam köpeny. Ilyen hőségben nem tűröm magamon. Az üzletben megszorul a levegő, az a sok ember, nem hiszem, hogy ma tizenegy előtt zárjanak…

– Anya! – Angéla nagyot rántott az anyja karján, azután kapkodva igazgatta a leesni készülő könyveket. – Képzeld, utazom Zalába!

Olyan szóáradatot zúdított az anyjára, hogy az csak hüledezett, s n agy sokára értette meg, miről is van szó.

– És te elmennél?

– Miért ne?

Az asszony elengedte a lánya karját, s az egyik könyvvel legyezgette kihevült arcát.

– Majd beszélek a papával.

– És ha ő azt mondja, hogy nem, akkor te is…

– Nem is fogok ellenkezni vele! De majd kivárom én, míg olyan a kedve.

– Inkább este.

– Jó, este.

A Fürst Sándor utcába fordultak. A nap már lefelé tartott útján, amikor a házukhoz értek – két ablak az utcára, a kerítés mögött kis négyszögnyi kertben édeskésen terjengő szegfűillat. A konyhaajtó nyitva volt.

– Papa itthon van – mondta Ferkó Sándorné. – Melegítsd az ételt.

Ő meg benyitott a szobába.

2.

A szobában félhomály volt, s jókora rendetlenség. Az asztalt, ami rendes körülmények között a két ágy előtt állt, jobb és bal oldalán két karosszékkel, Ferkó Sándor az ablak elé húzta, a szép csipketerítőt összegöngyölítve az ágyra hajította, az asztalt díszítő, nagy tarka cserépkorsó a földön állt, bárki belebotolhatott. Ő maga az ajtónyitásra fel sem pillantott, nem is köszönt. Előtte az asztal lapján nagy köteg drót volt, és kiborított, ócska szerszámláda, a földön szétszórt szögek s egy nagy S betűbe tekerődző centiméter. Az asszony összecsapta a kezét.

– Mit csinálsz?

– Kalitkát.

S pattogott a drót, ahogy egyenlő hosszúságú szálakat vágott a tekercsből. Tehát kalitka… S míg el nem készül vele, olyan lesz a szép hálószoba, mint az istálló. Ő említette két nap előtt, hogy egyik vevőjének kis zöld papagája van, egész nap be nem áll a szája, s hogy mennyit lehet nevetni rajta. Most itt van, már a kalitkán mesterkedik! Ferkóné elérzékenyült, nem tette szóvá a rendetlenséget, hanem gyorsan belebújt az ágy szélére készített fakó delénpongyolába, s közben azt mondta:

– Elátkozom már a szombatot. Akárhogy töröm magam, három óra lesz, mire…

– Fél négy…

No tessék, de kurtán felelget! Mérgelődik a késés miatt, bizonyára éhes is.

– Jó hűs van itt, látom, kihajtottad a legyeket – mondta az asszony, s nem vett tudomást férje rosszkedvéről. – Hagyd abba, üljünk az asztalhoz.

– Az étel készen van?

– Angéla már melegíti.

– Akkor szólj, mikor az asztalon van.

– Jó.

Erélyes kézzel elegyengette az ágytakarót, összehajtotta a csipketerítőt, s nagyot fújt. A férfi hátrafordult.

– Mit sóhajtozol?

– Azt sem szabad?

– Azt sem! – Ferkó Sándor csúfondárosan ismételte a felesége szavait, és egészen apróra csücsörítette a száját. – No, szegény asszony, de nagyon sajnállak! Te aztán sokat adsz arra, mit szabad, mit nem. Jössz-mész kedvedre, ha fél négy, oda se neki…

– Nem táncolni voltam!

A férfi visszafordult munkájához. Keskeny arca a két kiugró pofacsonttal igen fiatalnak tűnt, s ezt a szája széle alá csüngő bajusszal akarta ellensúlyozni, azonban sikertelenül. Középmagas volt, kissé hajlott hátú, vékonydongájú, a mozgása könnyed, mint valami sihederé. Jó hangulatában kivillantotta fehér, egyenletes fogsorát, kissé ferde vágású szeme is nevetett, s felesége ilyenkor megállapította, hogy ritka jóképű ember ez a Ferkó Sándor. Bezzeg mikor ilyen sötét és megátalkodott az arca…

– Mondd csak, mondd! – unszolta a férfi. – Tudom én, hogyan gondolod. A te munkád nem afféle babra, felelősséggel jár, pénz van a kezeden, no ugye, tudom én, mit akarsz mondani… Az egyik sokra vitte, közért-alkalmazott, a másik meg már betöltötte a harminckettőt, mégis ott van, ahol volt, tanulatlan segédmunkás.

Mindig ezzel jön! Az asszony máris elhallgatott, mérge elpárolgott, szava vigasztalni és keze simogatni vágyott. Ez fáj Ferkó Sándornak, azért ilyen… Egészen jól megvolt a négy elemijével, szakma nélkül, nem érezte magát alábbvalónak a többinél, míg odahaza volt a falujában, s később sem, mikor Pesten, építkezésnél keverte a maltert. De mióta összekerült vele, Bodnár Alajosnéval, egyre azon búsul, hogy az asszony többre vitte. Az is csak a szívét fájdítja, hogy a kislány ez idén kijárta a nyolc általánost, és szeretne továbbtanulni. Úgy érzi, elmarad tőlük, a „Bodnároktól”, ahogy mondani szokta, s éppen azért kötekedik, hangoskodik, mert önmagának bizonygatja, hogy ő sem utolsó ember. Az üzemben, a Csepeli Papírgyárban felszólították, hogy végezzen esti tanfolyamot, de ő restell meglett ember létére beülni az iskolapadba; attól fél, hogy már nem fog az esze – falusi tuskó, az is marad. Azelőtt biztatgatta az asszony, hogy igyekezzék előbbre jutni, hiszen jó feje van, mindenhez ért, de Ferkó Sándor az ilyen beszédet rosszra magyarázta. Megbántódott, és szemére vetette a feleségének, hogy miért választott egy segédmunkást, ha olyan nagyralátó. Erzsi asszony a békesség kedvéért mindent ráhagyott, meg azért is, mert az elmúlt három év alatt nem volt oka megbánni, hogy feleségül ment Ferkó Sándorhoz. Ők ketten jól megvoltak egymással, inkább a kislány miatt főtt a feje. A vak is látta, hogy Angéla nem sokra tartja Ferkó Sándort. Soha tanácsért nem fordult mostohaapjához, a jelen kérdéseit és jövendő terveit az Úttörőotthon igazgatónőjével és tanáraival beszélte meg. Szenvedő arccal hallgatta Ferkó Sándor gyakori zsörtölődését, és nem szállt vitába vele, mintha a szakképzettség nélküli, tudatlan embert nem tartaná magához méltó ellenfélnek.

Most is rossz hangulatban ültek ebédhez. Az asszony kenyeret szelt, a férfi könyökére támaszkodva, sietősen kanalazta a levest. Ferkóné csupán akkor tudta türtőztetni magát a beszédtől, ha olvasott vagy aludt, hát most is ő kezdte:

– Azt mondják, máma árnyékban megvolt vagy harminc fok. Estére talán lehűl.

Semmi válasz. Ferkó Sándor újabb adagot mert a tányérjára. Erzsi asszony belekezdett, feledve minden józan meggondolást.

– Aztán ezeket a gyerekeket ilyen melegben viszik Zalába. De talán még jobb is nekik ott falun, mint a városban, azt mondja Angéla, hogy a Balaton felé mennek, és…

Ferkó Sándor nagy csörömpöléssel letette a kanalát. Hát ez megint micsoda? Az efféle újdonságokat ő csak így, véletlenül tudja meg, két kanál leves között? Olyan utolsó ember ő ebben a házban, hogy meg sem kérdezik a véleményét? Az asszony csendesítette:

– Ugyan, Sanyi, hiszen csak az imént mondta Angéla… Valami játékot gyűjtenek. Ruhát is adnak, meg cipőt. Nem kell mindjárt azzal jönni, hogy…

– Nem vagyok én apja neki, hogyan is lenne beleszólásom – hajtotta a magáét Ferkó Sándor.

– Hiszen azért kezdtem, hogy te is megmondd a magadét. Ferkó Sándor bajusza nagyon elbúsultan lógott a tányér fölé, s csak nagy sokára mondta:

– Hát akkor azt mondom, hogy itthon a helye. – A kislányra nézett, és panaszosra fordult a hangja: – Olyan rossz sorod van mellettem, hogy Zalába kell menned? Van levegő a kertben untig elég, a folyóra is lejársz, ételben, italban sincs hiány. Mindenki azt beszélje, hogy a mostohád elüldöz a házból?

– Nem arról van szó.

– Jól van, tudom én, miért nincs maradásod a házban.

Többet nem szólt, visszament a szobába, tovább vagdosta az egyenlő hosszúságú drótszálakat, kopácsolt, méricskélt, vékony deszkalapból elkészítette a kalitka hátlapját, s keskeny léceket fűrészelt. A konyhában víz zubogott, edény csörömpölt – Angéla hajlott a mosogatódézsa fölé. Tudta, hogy az ő ügye elveszett, anya lezárta az egész zalai kérdést, mert anyának szentírás a Ferkó Sándor szava. Máris mindent feledve jön-megy a szoba és a kert között, majd hallatszik halk sikongatása, kacagása – anya lubickol a teknő naptól langyos vizében.

Később pongyolában, nyitott, csattogó szandállal visszaszaladt a házba, és Angéla rosszallóan nézte az anyja borzas haját, egész rendetlen külsejét. Odabent nevetgélt, beszélgetett papával, mintha mi sem történt volna, és ezek a hangok kimondhatatlanul fájtak Angélának. Kiment a kertbe.

Ült a teknő szélén, két könyökére támaszkodott, a haja előreesett, és elfedte kezét, arcát. Most, hogy ellenállással találkozott, egyéb sem foglalkoztatta gondolatait, mint a zalai utazás. Miért mondana le róla? Az ő életét nem befolyásolhatják Ferkó Sándor szeszélyei – hiszen mi egyébért ellenkezik? Ő csupán fölösleges harmadik a házban, tulajdonképpen örülniük kellene, hogy egy időre megszabadulnak tőle, de nem! Ferkó Sándor kimondta a magáét, azzal el van intézve. Anya már öreg, harminckét éves, nem csoda, hogy mindennél előbbre valónak tartja a családi békét, lelkének nyugalmát és derűjét. Nem is az fáj olyan keservesen, hanem hogy olyan könnyűszerrel elintézi a lányát. Apa, ha élne, azt mondaná: mindennél fontosabb a kislány jövője, azt kell szem előtt tartani – feltétlenül így beszélne!

Én, – mondta magában Angéla a teknő szélén ülve, – én most kezdek élni! – E gondolatot oly magasztosnak találta, olyan mámorítónak, hogy öklét a mellére szorítva, drámai lendülettel ismételte: – Az én életem! Az én életem… – És valami jóleső önkínzással azt is megállapította: – Egészen egyedül vagyok a világon, nincs senkim…

A kerek virágágyás közepén magas növésű, fiatal szilvafa állt, a kerítés közelében két csenevész almafa vetett gyér árnyékot, s mindenek fölött lebegett az édeskés szegfűillat. Az utca megélénkült, egy-egy kiáltás, mondattöredék hatolt a kis kertbe. Érdekes megfigyelni, milyen más a fiatalok, mint az idősebbek lépte – Angéla ott, a teknő szélén kuporogva megállapításokat tett. Egy lány és egy fiatalember… a gyorsvasúttal bemennek valamelyik pesti moziba vagy vendéglőbe… Öregasszonyok cammognak fel és alá a járdán… A siető asszonyi léptek bizonyára a közértbe igyekeznek, a bakancsos lábak az italboltba, hiszen szombat van. Hétfőn kezdődik a tanfolyam. Az ő apja, aki jó és okos ember volt, hétfőn reggel az ágyához lépne, fölébe hajolna, s azt mondaná: – Öltözz, kislányom, nehogy elkéss a tanfolyamról… – egészen bizonyos, hogy így beszélne. És ha eljön az idő, mikor választania kell…

Mert egyszer, valamikor jön egy fiú… Elárulja az arca, a hangja, egy jel a homlokán, hogy ő az, és nem akárki. Miféle érzelem hajt egy leányt egy bizonyos fiúhoz? Angéla nem ismerte ezt az érzést, de tudott róla olvasmányaiból, az életben szerzett tapasztalatokból, ébren és álmában szőtt képzetekből. Nem a tűnő nap sugara, hanem valami jó, belső meleg áradt el Angélában. Az a fiú pont ellenkezője lesz Ferkó Sándornak, olyasféle lesz, mint a halk és szelíd lelkű, kétméteres óriás.

A kislány feje lehanyatlott felhúzott térdére, sűrű haja bágyadtan szétterült karján, vállán, és elveszett a kinőtt és fakó kartonruhácska ráncaiban. Az alkonyat lassan ereszkedett a kis kertre. Zsongító volt a csönd, a bokorba ültetett, sokszínű szegfű édes illata meg a könnyedén hancúrozó szellő, amely így alkonyattájt előmerészkedett, s fittyet hányt az egyre távolodó napkorongnak, mintha tudná, hogy semmiféle földi hatalom nem téríti azt vissza útjáról. Végül is a kislányt kimerítette sokfelé ágazó, fájdalmas és örömteli, felemelő és lázadozó érzéseinek zűrzavara; mindennek tisztázását egy későbbi időpontra halasztotta, és szépen elaludt.