PALOTAI BORIS

Anyák

Elbeszélések

fapadoskonyv.hu

Tartalom

Kézcsók

Anyám férjhez megy

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

Vacsora a Mamánál

Karácsony este

Anyám

Fogadott gyermek

Kézcsók

Gondosan leverték kabátjukról a havat, talpukkal ide-oda csusszantak a lábtörlőn, csak azután csengettek be. A szobalány kinyitotta az ajtót, tanácstalanul befelé pislogott, mint aki nem tudja mi tévő, legyen. A két öreg ekkor már lehámozta magáról a kabátot, kendőt, az öregember tenyerével szárogatta a bajuszát, az asszony meg a csuporka vajat vette ki a kosarából, amely fehér vászondarabbal volt lekötve.

– A fiamnak hoztam, én magam köpültem.

– Vendégeink vannak – mondta elhárítóan a szobalány s már terelte is be őket a kisszobába. – Üljenek le, mindjárt szólok.

– Vendégeik vannak – ismételte az öreg. – Mondtam, hogy ma ne gyöjjünk. Neked hiába beszél az ember.

– A vaj miatt… – mentegetődzött az öregasszony. – Hogy friss vajat egyenek.

A szobalány átment a szobán, nagy ezüsttálcát vitt a kezében. Kékesfekete gyöngyszemek csillogtak a kenyérdarabkákon, rózsaszín lazacszeletek, csillag alakúra formált céklák, remegő aszpik közé ágyazott halacskák, az egész tál oly valószínűtlennek tűnt a szabályosan ismétlődő ábrákkal, mely sehogy sem hasonlított ételhez, inkább valami furcsa játékhoz, mellyel csak óvatosan, különös alkalmakkor lehet játszani…

– Mindjárt küldöm a méltóságos urat – intett a lány s e percben finom zaj szűrődött ki az ajtórésen, mely mintha annak a játéknak lett volna folytatása, amit a megrakott tálca jelképezett. Kristálypoharak csörrentek, valaki nevetett, de mintha a nevetés sem lett volna igazi, puha és lusta hangok folytak egymásba s az öregasszony gyámoltalanul pislogott a férjére.

– Nem maradunk soká – mondta s arra gondolt, ha tudta volna, hogy vendégek lesznek, az új ruhát veszi fel, amelyet a fia lakodalmára csináltatott. Igaz, annak már kerek nyolc esztendeje, de azóta sem volt rajta. Ha tudta volna!… De hiszen el se jön akkor… Minek is! Arra, hogy itt üljön, fülelve, fészkelődve, szemével az urát csitítva, várva, mikor nyílik az ajtó, ahelyett, hogy egyenesen befelé tartott volna. Tavaly még úgy járt ki-be a fia házában, mintha a magáéban lenne. Benézett a konyhába, leemelte a lábasokról a fedőt, megkóstolta a levest, zsír sistergett a keze alatt, hagyma pirult, mindennek megadta az ízét, mert Feri csak az ő főztjét szerette, amit még kisiskolás korában szokott meg, mikor mögötte állt főzés közben s nagyokat nyelt: „jaj, anyám, adjon már!” Most mindig idegenekkel van tele a ház, a konyhában szakácsné, aki nem tűr meg senkit a közelében s folyton salátát készít, meg mindenféle füveket, mintha nyulakat akarna jóllakatni. Az ajtót meg szobalány nyitja, akinek nem meri mondani, hogy eredj az útból, lelkem, betalálok én magamtól is, minek engem bejelentgetni…

Ebben a lakásban minden oly messze van, minden olyan más, hogy alig ismer rá. A régi képek lekerültek a falról, s helyükbe újak kerültek, részeg háztetők, kicsavart derekú fák s a szép vastag, fonott aranykereteket a padlásra hordták s most vékonyka ráma lóg a falon, mintha az is hozzátartozna ahhoz a salátakoszthoz, meg ezüsttálcára rakott mindenféléhez.

– Jövünk máskor – mondja a férjének, aki a homályos foltot nézi, mely cipője nyomán támadt a parketten. – Miért nem a szőnyegre álltál? Ahova lépsz, csak bajt csinálsz – szól rá hirtelenjött haraggal, mely lesben állhatott a torkában s most kiugrott belőle. – Összekeni az egész lakást. Kisül a két szemem miattad.

– Én miattam?! Inkább azért, hogy itt kucorgunk, mint két koldus.

– A koldust nem eresztik a szobába. Az ajtónyíláson dugnak ki neki aprót, aztán mehet! De maga mindig csak forgat valamit abban a vén fejében. Mindig csak spekulál a gyerek ellen! Azt se akarta, hogy tanuljon. Csak ült volna le a dikics mellé.

– Akkor legalább a miénk, marad. Mi hasznunk belőle, hogy ilyen magasra vitte.

– Hát arravaló a gyerek, hogy hasznát lássa? – Az öregasszony szoros kis kontyát tapogatja. Ott van a helyén, pedig úgy érzi, minden elcsúszott rajta, meglazult. Már formálja magában, mit mond a szobalánynak, mert szedelődzködnek, s mennek innen. Igaza van az öregnek, a szülők mindig rosszkor jönnek. De hiszen ezt nem is az öreg mondta, ez most jutott eszébe, ahogy az ablakba tett csuporral babrált. Megy már, dehogy is strázsálja Ferit, csak szórakozzék az államtitkárokkal, tanácsosnékkal, kell is neki már az anyja, meg az öreg apja! Idegen emberek kellenek neki, akik most hozzáragadnak, mint a bogáncs. Mindegyik akar tőle valamit, ha mást nem, az idejét, a türelmét veszik el s nekik már csak egy rosszkedvű, savanyú ember jut, akinek semmi köze ahhoz az oldalra hajtott fejű szőke fiúcskához, aki az ő gyerekük volt. Az, aki az íróasztal mögött ül, akták, iratcsomók között, folyton siet, a telefoncsengéstől nem hallani a hangját, ha beszélnek hozzá, szórakozottan integet, azt se tudja, mire felelget, mert már a következő elvégeznivalón jár az esze, azon, hogyan emelkedjék még feljebb, egészen fel, oda, ahonnan már annyit sem látni a szülőkből, amennyi egy töppedt levélke.

Az ajtó kinyílik, mintha valaki hevesen kirántaná.

– De hát miért nem vezette be egyenesen őket? – hallja a fia hangját.

Most ők is belekerülnek a fénybe, melyet a sok csillár áraszt, meg abba a zümmögésbe, mely az előbb még olyan messze volt. Aztán a zümmögés is elakadt s ők ott állnak a szoba közepén, pislogva a hirtelen világosságtól, szemek hálójában vergődve, a bögre vajjal a kezükben, menekülésre készen.

A szüleim – mondja hangosan Feri, karon fogja őket s ez a karon fogás olyan, mintha fényképésznél lennének, mereven bámulva a lencsébe, míg csak nem kattan valami.

– Az én jó öreg szüleim – hallatszik a kattanás s idegen kezek nyúlnak feléjük. Lehet mozgatni a fejet, gondolja az öregasszony, de valahogy nem meri, a kis szobában sokkal jobb volt, nem is érti, miért nem oda jött be Feri, miért cipeli őket ide-oda ebben a nyűtt ruhában, s miért beszél olyan hangosan, mikor sohasem szokott így beszélni. Neki jó volt odabent is, az öreg tüzelte, birizgálta, pedig hát csak annyit várakoztatták, ameddig a szobalány letette a tálcát és szólt a fiának. Két perc sem telt bele…

– Mi van a kezében, mama?

Most már azt is restelli, hogy vajat hozott. Mindenki a bögrét nézi, egy pillanatra csend lesz, majd elesik ebben a csendben.

– Vaj? Otthoni vaj? Ezt megkóstoljuk, most mindjárt! Hát ilyenek az én szüleim! – teszi hozzá Feri azon a hangon, ahogy kisdiák korában beszélt iskolai ünnepélyen, akkor volt ilyen magas a hangja, ha attól tartott, hogy belesül, és a többiek kinevetik. – De még mennyire megkóstoljuk, ismétli, s nem tudja, hogy vigye tovább a társalgást, mit kezdjen a két öreggel, akik elveszve állnak a vendégek között. Legalább látják, hogy valóban lentről kezdtem, gondolja s aggódva, figyeli apja kezét, melyen a körmök csempék és sötétszegélyűek.

– Nagyszerű öregeid vannak – mondja merőben indokolatlanul az államtitkár és homlokráncolva nevet, csücsörített szájjal bólintgat. – Mivel foglalkozik a kedves… a kedves apád?

– Suszter. Suszter az én apácskám. – Maga sem érti, hogy szaladt ki a száján, hogy „apácskám” sohasem hívta így s miért támadt benne ez a furcsa zavar.

– Suszter… Ahá… – ismétli az államtitkár, s majdnem csettint hozzá.

– Egészen lentről jövök közétek – mondja Feri –, hisz gyakran beszéltem róla. – Könnyedén akarta ezt mondani, csak úgy mellékesen, de izgalom és dac keményíti a hangját s valami homályos röstelkedést, érez, hogy miért nem parasztszülőktől származik, ha már „lentről”, miért nem megrázóbban lentről, hitelesebben. Ha így kezdhetné, hogy „zsellérsorban éltek a szüleim”, vagy „apám béres volt a grófi uradalomban”, nem ez a jóindulatú, beleegyező mosoly lenne a válasz. Suszter… Felemás foglalkozás, nincs benne se romantika, se tragikum. „Kazánkovács az apám, vasesztergályos az apám”. Pattogó szikra, sistergő láng támadna körülötte, hullámzó izmokat világítana meg e szó. Bár az ittlévők közül legtöbben nem is láttak soha kazánkovácsot, dagadó erőt éreznek mögötte, dübörgés van e szóban, a nemes anyag izzása. A suszterség toprongyos cipőket idéz fel, szottyadt bőröket, az iparos élet savanyú nyomorát.

Felkapja a fejét, szeme az anyja tekintetével találkozik, amely most kapkodó, futni kész, mint mikor egy bogár ide-oda cikáz a tenyéren, keresve az utat, amelyen visszatalál föld és gyom közé.

A zümmögés lassan megindul, valaki fél kézzel leüt egy hangot a zongorán, az államtitkár a székbe ereszkedik olyan mozdulattal, mint aki lezárt egy ügyet. A társalgás morzsákon tengődik. Pötyögnek, koccintgatnak, de valahogy másképp, mint az előbb. Nem tudnak mit kezdeni velünk, gondolja az öregasszony, útban vagyunk, fogalmazza, meg kurtán s szeretne visszakerülni a Zsilip-utcába, ahol mindent és mindenkit ismer. A lábasokat a konyhában, melyeknek aljába smirglipapírral rózsákat nyomott, a javításra váró cipőket a sarokban, a sámfákat és szöges skatulyákat, a bögréket a kredencben, a lombfűrészes képkeretet s a szobát a két egymásmellé tolt ággyal, mely fölött Feri gyerekkori képe lóg, nagy karikával a kezében… És ismeri a szomszédokat. Patkós bácsit, a városházi altisztet, a nyugdíjas vasutast, aki minden hírt előbb tud, mint az újságok, Fuszeknét, aki olyan szépeket álmodik, mióta ágyhoz köti a betegsége, özvegy Sümeginét a zöldséges pincéből, akit minden szombat este moziba visz a lánya, a veje meg savanyúcukorral traktálja és szódavizet vesz neki a büfében. Mennyivel jobb neki ezek között, ahol mesélhet Feriről, aki olyan sokra vitte, mint itt, őnála, ahol felesleges és haszontalan…

Az örege mindig hajtogatta, tanuljon ki Feri valamilyen mesterséget, maradjon közöttük, ő kardoskodott, hogy csak járjon egyetemre, jófejű gyerek, mutassa meg, mit tud. Ő koplalta meg a nehéz esztendőket, együtt harcolt a gyerekkel, mert mindig hiányzott valami, mindig mesterkedéssel kellett keresztülvágni magukat. Nemcsak tandíjra valója nem volt, de ruhája sem, az avatásra a hosszúnyakú, fűszeres öltönyében ment, melynek nadrágját hóna aljáig kellett felhúzni. Mindenért talpalni és kunyerálni kellett. S most itt van, elérte, amit akart. Homályos szemmel topog a fia után. Valóban ezt akarta? Feri mintha átvenné édesanyja szorongását. Abbahagyja azt az iskolai ünnepélyhangot, melyen azóta beszél, mióta beléptek az öregek. Miért erőlködöm, gondolja rosszkedvűen és szeretné eloltani a fényeket, eloltani a hangokat s ehhez a két öreghez bújni, akiktől nem tud mit kérdezni, akik számára már alig van mondanivalója. „Mi újság otthon” és „nocsak kímélje magát” és „nincs valamire szükségük?” Ez az egész, ez a sok semmi szó, melynek már nincs magva, íze, ereje. Mi köze ezekhez az idegen emberekhez, akikkel órákon át együtt van, akiknek elmondja terveit, akik mindent tudnak róla, csak azért, mert ők is szőnyegekkel borított lakásban élnek, naponta váltanak fehérneműt, ismerik a jó modor veszélytelen szavait s hangversenyen lehunyt szemekkel, élveznek… Mi köze hozzájuk, miért ágál, próbálkozik, hogy higgyenek neki, szeressék. Igen, a szeretetük is kell neki, s közben összezsugorodik valami benne, mint a hártyapapír, melyet meleg tenyérre tesznek. Miért nem meri megmondani ennek a két öregnek, hogy csak maguk fontosak nekem, hagyjuk ezt az egész parádét, olyan leszek megint, mint gyerekkoromban, nem akarok elaludni, amíg meg nem csókol mama, a vállára akarom hajtani a fejem, a nyakára, mely olyan szívfájdítóan ráncos, a könnyemmel akarom összemaszatolni az arcát, ha már beszélni nem tudok magához…

– Mi lelt? – kérdi az öregasszony, mert Feri bizonytalan mozdulatot tesz, felemeli a karját, aztán habozva leejti s arcán piros foltok, gyúlnak. – Mi lelt?

Szemek tűznek feléjük s e másodpercnyi csendben, melyben el kell dűlni valaminek, Feri a keze után nyúl.

– Megvágta az ujját? Várjon, majd átkötözöm.

A vászonrongyocska, melyet egy régi ingéből hasított, feszesen bugyolálja körül a sebet, nem érti, miért bolygatja Feri, miért babrál hosszasan rajta. Szájával tartja a bogot, pedig hát jól fekszik a köles. Feri ajkai ügyetlenül csuszkáinak a bőrén, a többiek nem látják, csak ők ketten, hogy már régen kész, de ott marad szájával a hüvelyk- és mutatóujj árkában, amely petrezselyemszagú, mert zöldséget tisztított, mielőtt eljött.

– Így ni… most már jó – mondja Feri és felsóhajt, mintha valami tehertől szabadult volna.

– Nagyon jó, fiam – feleli csendesen.

– Mégis csak okosan tettük, hogy taníttattuk a gyereket – mondja kint az utcán, amikor az öreggel egymásba kapaszkodva mennek hazafelé, s alig érzik a havas szelet, amely az arcukba vág.

Anyám férjhez megy

I.

Ketten laktunk egy hatalmas bérkaszárnya negyedik emeletén legesleghátul, a cselédfeljárat mellett: anyám és én. Ablakunk az udvarra nyílott, nagyon mély és nagyon szürke volt ez az udvar, a kanális körül szennyes víz állt, amelyben néha szivárványszínű körök képződtek. A földszinti lakások nyitott ajtajából vedrekkel öntötték ki a szappanhabtól sűrű vizet, amely vastagon rakódott le a köveken, a kanális vasrostélyán. Anyám azt mondta, olyan, mint a márciusi hó, amelybe likacsokat olvaszt a napfény. Anyám mindenről tudott valamit mondani, mindenhez fűzött egy megjegyzést, mindenről mondott egy történetet, amely rendszerint különbözött mindazoktól, melyeket másoktól hallottam. A hátsó lépcsőfeljáratiról azt mondta, hogy csak minékünk szabad ott járni, meg annak, akinek mi megengedjük, s persze mi csak a szenesembernek engedjük meg és a mindig loholó kisinasoknak, mert azok megérdemlik, hogy külön lépcsőjük legyen, és ne kelljen nékik az öreg méltóságos Fittjének vakkantásait hallgatni és Huszárné indiai mákjának illatát beszívni, melytől a szenesember menten elájulna…

Tulajdonképpen a konyhában laktunk, ott kattogott anyám naphosszat a varrógépén, ott sütötte vasárnaponként a kalácsot és ebben a vaníliáscukor-szagban játszottam reggeltől-estig üres spulnikkal, összebogozott koronaselymekkel s egy próbabábuval, amelynek beszakadt papírmasémellét bélyegekkel próbáltam összefoltozni. A konyha tele volt ronggyal, csipkedarabkákkal, fércszállal és színes fejű gombostűvel, kedélyes rendetlenség lélegzett benne, amelyben önfeledten pancsoltunk… Nem tudom, a konyha vette át a mi kócos boldogságunkat, vagy mi simultunk az ő meghitt ízéhez, szagához, teleszemetelve életünk apró-cseprő eseményeivel, amelynek mindenütt nyoma volt. A szoba személytelen maradt, nem volt semmi jellege, olyan idegenül terpeszkedett mellettünk, mint azok a „hölgyek”, akik próbálni jöttek anyámhoz, és fenyegető szívélyességgel mondták: „remélem, sikerülni fog a ruha.”

Két világos ágy állt a szoba közepén, felette nagyított fénykép. Az édesapámat ábrázolta feszes fekete ruhában, vőlegénykorában, kissé féloldalira billent fejjel. Szerettem volna kihozni ezt a képet a konyhába, hogy mindég köztünk legyen, részt vegyen sürgölődésünkben és engedjen abból a merevségből, amely halottá tette az arcát. Anyám elbeszéléseiben most is élt az apám, pedig akkor már évek óta kint feküdt a temetőben, zsenge füvek, érett szagú virágok, párzó bogarak alatt s úgy nyüzsgött körülötte minden, annyi csíra, erő, vágy lélegzett a sírhantok között, mely felbokrétázott lakodalmi szekérhez hasonlított, hogy sohasem éreztem azt a kietlen, facsaró nincs-érzést, a halál döbbenetét, csak amikor vőlegényképére néztem, amely riadt eleganciával függött a falon. Talán az elhagyatottság tette ilyen halottá, talán az ünnepélyes póz – az ünnepélyességben mindig van valami temetésszerű – én vissza akartam vezetni az életbe s azt hittem, ha a rézmozsár csattogása, a gőzölgő levesek párája, szamárfüles irkák zizegése közé viszem, ez a sok nesz, zörej, hang és szín megannyi jele a létezésnek, visszaadja neki otthoniasságát, köhintését, puha mozdulatait, szájbiggyesztését, azokat az apró, pongyola mozdulatokat, melyek egy embert mássá, különbbé, nélkülözhetetlenné tesznek.

De persze, nem mertem leakasztani a képet, nem mertem hozzányúlni, éppen, mert olyan megmásíthatatlanul halott volt… Szorongva figyeltem néha a „hölgyeket”, akik a tükör előtt forgolódtak, ide-oda huzigálva ruhájukat, miközben közönyösen bámulták apámat. Vajon ők tudják, hogy csak itt, ebben a szobában nem él?

Anyám a földön térdepelt, szájából gombostűfejek álltak ki, a fogsorával tartotta szorosan őket, s úgy mondta sziszegve: „szombatra leszállítom a ruhát”.

Már-már odasettenkedtem a falhoz, erőt gyűjtve, hogy kinyújtsam kezemet a kép után, de anyám tárgyilagos hangja, amellyel életünket igazgatta, kijózanított és lelohasztotta elképzelésemet, hogy ott benn, a konyha izgő-mozgó rendetlenségében miénk lesz újra a kép.

Esténként lementünk anyával sétálni. Anyám nyugtalan lépésekkel sietett előre, én pedig nagyokat ugrálva futottam utána. Néha hátranézett, megfogta a kezemet, maga mögött húzott, majd beszédközben hírtelen a levegőbe kapta mindkét karját s még inkább szaporázta lépteit. Akkor nem értettem, miért ez a sistergő nyugtalanság, ez a loholás, melytől kipirul az arcunk s szívünk hevesen kalimpál. Ilyen séták alkalmával anyám furcsa meséket mondott: rettentő erős emberekről mesélt, akik a fogukkal emelnek fel mázsás súlyokat, egy olyan asszonyt pedig, mint ő, két ujj közé csippentve visznek egyik utcától a másikig.

– Persze, csak ha sár van… mondtam félig kérdve, félig kijelentve.

Anyám nevetni kezdett, hosszan, gurgulázva. Csodálkozva néztem rá. Mi van ezen nevetnivaló?

– Ha süt a nap és ha langyos eső csepergél, akkor is, – mondta végül nevetéstől fulladt hangon. Hirtelen apára terelte a szót, akinek dús, barna haját még most is érzi a tenyerén, s aki csak nagyon csendesen tudott beszélni, mert valami elromlott a gégéjében: a szomszédok nem tudják, hogy beteg, és úgy hívják: „az a suttogó úr”, az a „finom lakó a negyedik emeletről”.

Sóhajtott, megállt egy pillanatra, szórakozottan babrált valamit a nyakam körül, mintha igazítanivalót találna a galléromon. Aztán továbbrakosgatta az emlékeit, kislánykorát húzogatta elő, amelyből nagyanyám lépett ki zörgő kulcscsomójával, s minden kulcsnak külön titka volt! Óh, mennyi láda, doboz, fiók tartozott a kulcsokhoz! S a kulcsok milyen kényes jómódot, letűnt gazdagságot nyitogattak! Faragott ládák hevertek itt rézverettel, rezeda zöld plüssdobozok, bordó kínai dobozok, melyekre rejtelmes pagodák és holdfényes tájak voltak festve és rengeteg fiók sárga csipkékkel, törött legyezőkkel, kotillonnal, selyempapírba bugyolált tejfogakkal, elszakadt aranylánccal, hímzett hálóköntössel, piciny porcellán-ujjacskákkal, amelyek valahonnan letörtek egyszer, de ki tudja már, hogy honnan! Színes kalaptollakkal, csattokkal, gombokkal, amiket még dédnagyanyám viselt, egy párizsi anzixkártya, amin rajta volt az Eiffel-torony és fényképekkel, melyekről senki sem tudta már, hogy kit ábrázolnak… Anyám egyre futott és csacsogott, mintha az egésznapi gémberedett térdelést, engedelmes felelgetést akarná kirázni magából. Hangja egészen más volt, mint napközben, kicsit éneklő, repeső hang, én a színét is láttam: meleg sárga volt, olyan, mint az érett kajszibarack, melynek pirosba fut a héja…

Néha minden ok nélkül hátrafordult, óvatosan körülnézett, mintha várna valakit, összecsücsörítette a száját és mosolygott. Ez a mosoly akkor is ott hancúrozott az arcán, ha nem mondott semmit, próbáltam megfogni, lecsapni rá, mint egy színes lepkére, de nem lehetett. Ahogy fürkészőn az arcába néztem, nevetésbe bújt vagy komolyságba zökkent s hiába kértem „mosolyogj úgy” – duzzogva, tettetett haraggal kérdezte, „hogy úgy? Te csacsi!” – Megfogta a karomat, szorosan magához préselte…

– Kár, hogy még ilyen kicsi vagy… milyen jó lenne, ha egyenlő magasak lennénk és így összesimulva sétálgatnánk, éreznénk egymás karját, fel egészen a vállig, tudod…

Nyakába csimpaszkodtam és megcsókoltam az orrát, de ő gyengéden eltolt és úgy mondta, – apád se olyan magas, mint én, csak az államig ér…

Töprengőn összeráncolta a homlokát s nagyon halkan, mintegy önmagának mormolta: „olyan forróság jött belőle… ha csak mellé álltam, úgy sütött, mint a vasaló… s a szeméből olyan szikrák pattantak, mint a vasalóból… tudod, amikor rázom a gangon, körbeforgatom, hogy a szénizzásba jöjjön…”