Maurice Leblanc

Arsène Lupin, a nők lovagja

Detektívregény

FAPADOSKONYV.HU

Tartalom

I. Éjszakai látogató

II. Théodore Béchoux felvilágosításai

III. A gyilkosság

IV. Éjjeli támadás

V. A három fűzfa

VI. Vauchel anyó

VII. A közjegyző felvilágosításai

VIII. A végrendelet

IX. A kibontakozás útján

X. A nagykalapos ember

XI. A csapdában

XII. A bosszú

XIII. Arnold úr és a bűntársa

XIV. Az arany

XV. A prokonzul kincsei

XVI. Befejezés – Melyik a kettő közül?

I. Éjszakai látogató

Amikor a színházi előadás véget ért, Raoul d’Avenac hazament. Egy pillanatra megállt az előszobája tükre előtt és tetszelegve nézegette magát. Izmos alakján jól szabott ruha feszült, elegáns karcsúsága és széles válla első pillantásra szembetűnt, hatalmas mellkasa kidomborodott az ing alatt. Az előszoba méretei és berendezése elárulta, hogy kényelemmel és pompával berendezett lakáshoz tartozik, amelynek tulajdonosa nemcsak jóízlésű ember, hanem megvan hozzá a módja és lehetősége, hogy legköltségesebb vágyait is kielégíthesse.

Raoul örült a gondolatnak, hogy mint minden este, el fog szívni egy cigarettát a dolgozószobájában és végigheverhet az öblös bőrkarosszék mélyén. Mindig élvezte az ilyen pihenést, amely szinte étvágyat ébresztett az alváshoz. Ilyenkor az agya megszabadult mindenféle kényelmetlen gondolattól és céltalan álmodozásba ringatódzott, amelyben alámerült az elmúlt nap minden emléke és a másnap bizonytalan tervei.

Mielőtt kinyitotta az ajtót, habozva megállt. Egyszerre hirtelen tudatára jutott, hogy nem ő gyújtotta meg a lámpát az előszobában, hanem amikor megérkezett, a háromágú csillár valamennyi körtéje már égett.

– Különös – gondolta magában. – Amióta elmentem itthonról, senki sem tehette be ide a lábát, mert az egész személyzetnek mára kimenőt adtam. Lehetséges volna, hogy elfelejtettem eloltani a lámpát, mielőtt elmentem itthonról?

D’Avenacnak semmi sem kerülte el a figyelmét, de nem szokta az idejét vesztegetni ilyen apró, véletlen problémákkal, amelyekről később rendszerint kiderül, hogy a legegyszerűbb és legtermészetesebb dolgok a világon.

– Mi magunk gyártjuk a megoldhatatlannak látszó problémákat – szokta mondani. – Az élet távolról sem olyan bonyolult, mint az emberek hiszik, és ami a légrejtélyesebbnek látszik, többnyire magától szokott megoldódni.

Közben nyugodtan átment a szemben levő ajtóhoz, kinyitotta és nem volt túlságosan meglepődve, amikor a szoba mélyén, a kis kerek asztalra támaszkodva, fiatal nőt pillantott meg.

– Teringettét! – kiáltott fel. – Ez aztán a bájos látomás!

A bájos látomás, éppen úgy, mint az előszobában, itt is meggyújtotta valamennyi lámpát. Úgy látszik, szerette a teljes kivilágítást. Raoul legnagyobb örömére zavartalanul megcsodálhatta bájos arcát a szőke hajfürtök keretében és eléggé magas, karcsú, tökéletesen arányos termetét. A ruhája szabása kissé divatjamúlt volt. A tekintetében türelmetlen várakozás tükröződött és izgalmában összehúzta magát.

Raoul d’Avenac nem szokott elszalasztani semmiféle alkalmat és a nők különben is nagy kegyben álltak nála. Arra gondolt, hogy talán a jó sorsa vezette a szép ismeretlent a lakásába és belement a kalandba, mint ahogy belement mindig, anélkül, hogy ő maga lett volna az előidézője.

– Úgy-e, asszonyom, nem ismerem önt? – kérdezte mosolyogva. – Azt hiszem, még soha életemben nem láttam.

A nő olyan mozdulatot tett a kezével, mintha azt akarná mondani, hogy a feltevése helyes. D’Avenac folytatta:

– De az ördögbe is, hogy tudott behatolni a lakásomba?

A nő felmutatott egy kulcsot és Raoul meglepetten felkiáltott.

– Csakugyan, kulcsa van a lakásomhoz! Mondhatom, egyre mulatságosabb lesz a dolog.

Egyre jobban meg volt róla győződve, hogy valahol tudtán kívül meghódította szép látogatóját és most eljött hozzá, mint könnyű zsákmány, telve ritka élmények mohó vágyával és teljesen készen arra, hogy engedje legyőzni magát.

Tehát egy lépést közeledett feléje, ilyen esetekben megszokott fölényével. Szilárdan elhatározta, hogy nem fogja elszalasztani az alkalmat, ha már ilyen bájos formában vetődött az útjába. De minden várakozás ellenére, a fiatal nő hátraugrott és rémülten, védekezően maga elé tartotta a karjait.

– Ne közeledjen! Megtiltom, hogy megérintsen. Nincs joga hozzá.

Az arcán határtalan rémület tükröződött és ez zavarba hozta a férfit. Csaknem ugyanabban a pillanatban sírni és nevetni kezdett egyszerre olyan görcsös mozdulatokkal és olyan izgatottan, hogy Raoul megnyugtatóan így szólt:

– Könyörgök, nyugodjon meg… Higgye el, nem fogom bántani. Úgy-e, nem azért jött, hogy betörjön a lakásomba? Sem azért, hogy leterítsen egy jól irányzott revolvergolyóval? Akkor hát miért bántanám? Nos, tehát feleljen. Mit keres nálam?

A nő igyekezett uralkodni magán és halkan suttogta:

– A segítségét akarom kérni.

– Csakhogy nekem nem az a hivatásom, hogy segítsek.

– De én mégis azt hiszem, hogy igen… És hogy amihez hozzáfog, mindig sikerül.

– Azt hiszi? Mindenesetre örülök, hogy ilyen kellemes tulajdonságokat tételez fel rólam. És az imént, amikor meg akartam ölelni, akkor is siker koronázta a törekvésem? Képzelje el, egy hölgy, aki olyan szép és vonzó, mint ön, éjfél után egy órakor egy férfi lakásában… Vallja be, hogy minden önhittség nélkül, csakis arra gondolhattam…

Ismét közelebb lépett a nőhöz, aki most már nem tiltakozott. A két keze közé fogta kis kezét és megszorította, azután becézően megsimogatta a csuklóját és meztelen alsókarját. Hirtelen olyan érzés fogta el, hogy ha most megpróbálná magához ölelni, talán már egyáltalán nem védekezne, annyira kimerítette a felindulás.

Kissé megmámorosodva, újra próbát tett. A kezét óvatos gyöngédséggel a nő vállára tette. De amikor ebben a pillanatban szembenézett vele, a szeméből annyi rémületet olvasott ki és a szegény kis arcocskán annyi zavar, félelem és könyörgés tükröződött, hogy azonnal felegyenesedett és így szólt:

– Bocsánatot kérek, asszonyom. A nő halk hangon válaszolt:

– Nem vagyok asszony… csak leány… Azután hirtelen folytatta:

– Igen, igen, meg tudom érteni, ha egy nő ilyen késő éjszakai órában ilyen látogatásra szánja el magát… Egészen természetes, hogy félreértett.

– Ó, tökéletesen félreértettem – jelentette ki a férfi határozottan. – Éjfél után egészen más véleményem van a nőkről, mint éjfél előtt, mindenféle vakmerő gondolatom támadt és ez volt az oka, hogy megfeledkeztem magamról. Még egyszer kérem, bocsásson meg. Tévedtem. És ezzel úgy-e el is intéztük ezt a kérdést. Remélem, már nem haragszik?

– Nem – felelt a leány.

A férfi felsóhajtott.

– Istenem, milyen gyönyörű maga! Milyen kár, hogy nem azért jött, amiért hittem! Tehát csak úgy jött el hozzám, mint ahogy Sherlock Holmes-ot szokták felkeresni hivatalos ügyben Baker Street-i lakásában? Akkor arra kérem, kisasszonyom, adjon meg minden szükséges felvilágosítást. Legyen meggyőződve róla, hogy minden igyekezetemmel a szolgálatára állok.

A fiatal leány leült a felkínált karosszékbe. De bármennyire is megnyugtatta Raoul nyugodt mosolya és barátságosan tiszteletteljes viselkedése, az arca még mindig nagyon sápadt volt. Finoman ívelt, gyermekien üde ajka remegett az izgalomtól. A szemeiben már bizalom tükröződött.

– Bocsásson meg – mondta most már egészen más hangon –, talán nem is vagyok egészen eszemnél… Tudom, hogy vannak kézzelfogható dolgok… és van, amit nem lehet felfogni, megérteni… és van, ami, érzem, hogy jönni fog és félek tőle… igen, félek tőle, anélkül, hogy tudnám miért… mert végre is semmi bizonyítékom sincs, hogy csakugyan be fog következni. Istenem, Istenem… milyen rettenetes ez… mennyire szenvedek!…

Fáradt mozdulattal végigsimított a homlokán, mintha el akarná űzni a kínzó gondolatokat. Raoul őszinte szívből megsajnálta zavart kétségbeesésében és hogy megnyugtassa, nevetni kezdett.

– Maga rendkívül idegesnek látszik. Ennek nem szabadna lenni, ezzel nem lehet célt érni. Tehát csak folytassa bátran, kisasszony. Nincs mitől félnie, még tőlem sem, amióta a segítségemet kérte. Vidékről jött, úgy-e?

– Igen. Ma reggel egyedül elindultam otthonról és késő délután érkeztem meg. Azonnal taxiba ültem és idehajtattam. A házfelügyelő, aki azt hitte, hogy idehaza van, megmutatta a lakását. Becsöngettem. Senki sem jelentkezett.

– Igen, a személyzetnek kimenőt adtam és én magam vendéglőben vacsoráztam.

– Tehát – folytatta a leány –, kénytelen voltam felhasználni ezt a kulcsot…

– Szabad tudnom, kitől kapta?

– Senkitől. Egyszerűen elvettem valakitől.

– És ki volt az a valaki?

– Azonnal megmagyarázom.

– Beszéljen kérem! – mondta Raoul. – Alig várom már, hogy mindent tudjak.

De egy pillanatig mégis türelemmel leszünk. Meg vagyok róla győződve, kisasszonyom, hogy reggel óta nem evett egy falatot sem és félig halott az éhségtől.

– Téved. Itt az asztalon találtam egy tábla csokoládét.

– Örülök. De a csokoládé egymagában még nem lehetett elég. Engedje meg, hogy hozzak valamit, azután folytatjuk a beszélgetést. De csakugyan mennyire fiatal az arca, egészen gyermek még. Most már nem tudom megérteni, hogyan is tarthattam asszonynak!

Hangosan nevetett igyekezetében, hogy a leányt is nevetésre bírja. Kinyitott egy szekrénykét és elővett egy üveg édes bort és apró süteményeket.

– Mi a neve, kisasszonyom? Előbb-utóbb úgyis kell, hogy megtudjam…

– Azonnal… mindent el fogok mondani.

– Helyes. Amíg csak ezzel lehetek szolgálatára, nem is szükséges, hogy tudjam a nevét. Parancsol talán gyümölcsöt?… vagy mézet?… Igen, az ilyen édes ajkak bizonyosan szeretik a mézet és véletlenül a legpompásabb méz van a kamrámban. Azonnal szaladok…

Éppen távozni akart a szobából, amikor a telefon csengetése visszatartotta.

– Milyen furcsa! – suttogta. – Telefon, ebben az órában… Megengedi, kisasszonyom?

Sarkon fordult és könnyedén elváltoztatva a hangját, beleszólt a telefonkagylóba:

– Halló! Halló!

Távoli hang válaszolt:

– Te vagy az?

– Igen, én vagyok! – biztosította Raoul.

– Végre! – felelt a hang. – Már egész örökkévalóság óta kereslek telefonon.

– Végtelenül sajnálom, kedves barátom, de színházban voltam.

– És most már haza mentél?

– Ha nem tévedek.

– Mondhatom, nagyon örülök.

– Hát még én! – jelentette ki Raoul.

– De nem volnál szíves egy kis felvilágosítást adni, édes öregem? Egy egészen kicsi felvilágosítást?

Csak siess.

– Ki vagy te tulajdonképpen?

– Hogyan, hát nem ismersz meg?

– Őszintén bevallva, édes öregem, mindeddig…

– Itt Béchoux beszél… Théodore Béchoux…

Raoul d’Avenac meglepett mozdulatot nyomott el és így felelt:

– Nem ismerem. A hang tiltakozott:

– Hogy mondhatsz ilyet! Béchoux, a detektív… Béchoux felügyelő, a bűnügyi nyomozóosztályról…

– Ó! Igen, névről csakugyan ismerlek, de személyesen még sohasem volt szerencsém…

– Úgy látszik, barátom, meg akarsz tréfálni. Éppen elégszer dolgoztunk együtt. Emlékszel a bakkarát-parti-ra? Hát az aranyfogú ember-re? És a tizenkét afrikai-ra? Valamennyi csupa eredmény és siker. És együtt arattuk le…

– Tévedsz öregem. Tulajdonképpen mit gondolsz, kivel beszélsz?

– Kivel? Hát veled!

– Ez igaz. De ki vagyok én?

– Raoul d’Avenac vicomte.

– Csakugyan ez a nevem. De biztosíthatlak, hogy Raoul d’Avenac nem ismer téged.

– Lehetséges, de Raoul d’Avenac jól ismert engem, amikor még más nevet viselt.

– Mi az ördög? Fejezd ki magad pontosabban.

– Többek között, Jim Barnett is te voltál, a Barnett és társa ügynökségből. És Jean d’Enneris, a híres d’Enneris, aki kinyomozta a Titokzatos lakás-t. És akarod, hogy megmondjam az igazi neved is?

– Csak tessék, bátran. Nem fogok elpirulni. Sőt, ellenkezőleg.

– Arsène Lupin!

– Végre! Akkor helyben vagyunk, minden rendben van. Az emberek ezen a néven ismernek a legelőnyösebb oldalamról. És most, öreg barátom, mondd meg, hogy mit akarsz.

– A segítségedet, még pedig azonnal.

– A segítségemet? Te is?

– Hogy érted ezt?

– Sehogy. Rendelkezésedre állok. Honnan beszélsz?

– Le Havre-ból.

– Mit keresel ott? Valami üzleti ügyben utaztál oda?

– Nem. Azért jöttem ide, hogy neked telefonálhassak.

– Ez igazán kedves. Elutaztál Parisból, csak azért, hogy nekem Le Havre-ból telefonálhass?

Alig, hogy Raoul a város nevét kimondta, a fiatal leány megremegett és halkan suttogta:

– Le Havre… Magának Le Havre-ból telefonálnak? Különös! És ki telefonál? Engedje, hogy én is hallgassak!

Kicsit Raoul akarata ellenére, felemelte a másik hallgatót és most már ő is hallotta Béchoux hangját, amint válaszolt:

– Nem egészen így történt. Itt voltam a környéken. Miután ott nem volt éjszakai telefonszolgálat, autót béreltem és így jöttem Havre-ba. És amint befejeztük a beszélgetést hazamegyek.

– Hová? – kérdezte d’Avenac.

– Hallottál már Radicatelről?

– Csak nem arról a homokzátonyról beszélsz a Szajna közepén, valahol a torkolata közelében?

– Igen, Lillebonne és Tancarville között, harminc kilométernyire Le Havre-tól.

– Gondolhattad volna, hogy ismerem! Azt az áldott, termékeny vidéket! Hiszen annyi szép emlék köt oda! Szóval egy homokpadon vettél magadnak éjjeli szállást?

– Mit beszélsz?

– Csak arra voltam kíváncsi, hogy ezen a homokzátonyon ütötted-e fel sátorfádat?

– Ugyan! A zátonnyal szemben van egy bájos kis falu, amelyet szintén Radicatelnek neveznek. Pihenni szeretnék és így néhány hónapra kibéreltem egy csinos kis házikót…

– Egy szerető szívvel együtt?

– Nem, hanem egy vendégszobával, amelyet fenntartottam a te számodra.

– És minek köszönhetem ezt a gyöngéd figyelmet?

– Egy rendkívül érdekes, bonyolult ügynek, amelyet szeretnék veled együtt kibogozni és…

– Mert egyedül nem tudsz zöldágra vergődni, igaz-e édes öregem?

Raoul közben figyelte a fiatal leányt és látható izgatottsága aggasztotta. Megpróbálta elvenni tőle a hallgatót, de görcsösen fogva tartotta és Béchoux közben már felelt is:

– Sürgős az ügy. Többek között, ma eltűnt egy fiatal leány…

– Hiszen akkor még egészen friss ügyről van szó. Egyelőre semmi ok nincs a nyugtalanságra.

– Igen, de van néhány aggasztó mellékkörülmény, és…

– És, és? – vágott közbe Raoul türelmetlenül.

– És ezenkívül, ma délután két órakor itt gyilkosság történt. Az eltűnt fiatal leány sógorát, amikor éppen őt kereste a folyó partján, revolverrel agyonlőtték. Tehát, miután holnap reggel nyolc órakor indul a gyorsvonat…

Abban a pillanatban, amikor Béchoux ezt a szót: gyilkosság kiejtette, a fiatal leány felegyenesedett. Azután a hallgató kiesett a kezéből. Szólni akart, de nem tudott, mély sóhajtás tört fel a kebléből és tetőtől-talpig megremegve, lehanyatlott a mellette álló pamlag karfájára.

Raoul d’Avenac még csak annyi időt vett magának, hogy dühösen belekiáltott a telefonba Béchoux-nak:

– Szamár vagy, édes fiam! Mondhatom, kíméletesen tudod értesíteni az embert. Még mindég nem értesz semmit, ostoba?

Heves mozdulattal lecsapta a kagylót, a fiatal leányt végigfektette a pamlagon, és repülő sóval teli üvegcsét tartott az orra alá.

– Már jobban érzi magát, kisasszonyom? Béchoux szavai nem izgathatták volna fel, ha nem maga az a fiatal leány, akinek az eltűnéséről beszélt. Ezek szerint, bizonyosan ismeri is és tudja, hogy a derék fiú nem valami nagy lángész. Kérem szépen, térjen magához és próbáljuk meg tisztázni a helyzetet.

Raoul azonban belátta, hogy e pillanatban a legnagyobb találékonysággal sem tisztázhatja a helyzetet. A gyilkosság váratlan és ügyetlen bejelentése még csak fokozta a fiatal leány felindulását, amely láthatólag már előzőleg is hatalmába kerítette. Az okait Raoul természetesen nem ismerte. Türelemmel kell tehát várakoznia mindaddig, amíg a cselekvés órája elérkezett.

Néhány másodpercig gondolkozott, azután elhatározta magát. Sietve átfésülte a haját a tükör előtt, úgy, hogy szinte egészen más lett az arckifejezése. Azután átment a szomszéd szobába, átöltözködött és egy kis állványra kitett egy mindig készre becsomagolt kézitáskát. Azután elrohant a garázsba.

Ott beült az autójába és maga vezette vissza a kapuig. Felsietett a lakásába. A fiatal leány ugyan már magához tért, de még mindég szinte élettelenül feküdt a helyén és képtelen volt megmozdulni. Minden tiltakozás és ellenkezés nélkül tűrte, hogy Raoul a kocsijáig vigye és óvatos gyöngédséggel beemelje az ülésre.

Raoul a füléhez hajolt és úgy suttogta:

– Béchoux közlései után biztosra veszem, hogy maga is Radiacatelben lakik. Úgy-e, eltaláltam?

– Igen, Radiacatelben.

– Azonnal odamegyünk.

A leány borzongott és Raoul úgy érezte, hogy tetőtől-talpig reszket. Halkan megnyugtató szavakat suttogott a fülébe. Ez elzsongította a fiatal leány aggodalmát és most már csak halkan sírdogált magában, anélkül, hogy egy hanggal is tiltakozott volna.

Három óra bőven elég volt Raoulnak a körülbelül kétszáz kilométernyi útra, amely a fővárost elválasztotta a kis normandiai falutól, Radiacateltől.

Egyetlen szót sem váltott útitársnőjével. Végül is, a fiatal leány elaludt. A feje a férfi vállára hanyatlott, aki gyöngéden gondoskodott a kényelméről.